182 



stånd, alla vändande sina blommor i en och samma riktning;, som så- 

 ledes utvisar från hvilket håll de mottaga det mesta ljuset. Detta gäller 

 också om Koskeplingen, hos hvilken stjelken icke sällan vrider sig och 

 vänder blommorna mot dagern, under det skärmarne äro ensidigt riktade 

 åt motsatt håll. — O. Celsius är den förste botanist som (i sin Kata- 

 log, 1732) omtalar denna växt (o: M. latifolium floribus parvis luteis). 



4. OROBANCHE^. 

 Ståndarknapparne 2-rummiga, borstlösa. Blomkronans bräm 2- 

 läppigt; svalget öppet. Fröhuset 1-rummigt, 2-skaligt; fröfästena (dubbla) 

 längs skalens midt. — Bladlösa parasiter (snyltväxter). 



14. liatlirtea L. 



Blomfodret klocklikt (stort), nästan regelbundet 4-klufvet. Kro 

 nans öfre läpp hjelmlik, hel, större än den 3-flikiga underläppen. Frö- 

 huset alldeles uppbristande; fröfästena breda (och svampiga). Fröen 

 nästan klotrunda, talrika. 



1. Vetterosen (Fr.) eller Fjällroten 



(Lathraea Squamaria L.) 



En mångårig ört med hvit, köttig, grenig, tät- och tjockfjällig 

 (nästan perlbandslikt-) rotstock, samt alldeles enkel, omkring 5 tum 

 hög, blekröd, hinnfjällig blomstängel. Blommorna äro blekt-rosenröda, 

 med nästan hvit underläpp, nästan hängande, och bilda en tät, ensidig, 

 något lutande klase. Under fruktämnet, vid nedre sömmen, sitter en 

 stor, bred, gulaktig körtel. 



Växer vid skuggiga berg och klippor ("dit solens strålar knappt 

 någonsin tränga"), i täta hasselluudar, i södra och medlersta Sverige, 

 ra. e. m. sällsynt. Blommar tidigt om våren (April, Maj). Luktar 

 icke obehagligt, men svagt. Torr svartnar den alldeles. 



Utbr. genom Europa (undant. det allra nordligaste och Portugal, 

 Spanien, Grekland) samt i Orienten och på Himalaia. 



Den hvita, köttiga rotstocken som, stor och utbredd, bildar ett 

 stadigt underlag, har fjälliga grenar, hvilka icke sällan sluta i blom- 

 stjelkar. Fjällen äro rundade, köttiga, motsatta, och vid dem utgå de 

 mycket greniga rötterna. Dessa intränga medelst små utväxter i moder- 

 trädets eller -buskens rotbark och genom denna in i veden, der de 

 liksom plantera sig. Från samma ställen på moderroten utgå sedan 

 årligen skott, icke sällan med knoppar, hvilka alstra delade grenar. 

 Allt detta fullbordas inom några veckor; sedan vissna stjelkarna och 

 Lathrsea döljer sig för att icke återses förr än nästa vår. — Växtens 

 näring insuges genom de talrika, små, bruna, knöllika utväxterna på 



