184 



* o. Ciraii Fr. liknar föreg. art, men är spensligare och något mindre, med 

 smärre blommor, hvilkas foderblad äro fria. Växer endast i Vestergötland (Mösseberg), 

 på rötterna till Borsttisteln (Cirsium heterophyllum). Upptäckt 1841 af Mathesius, 

 som i Bot. Not. 1854 meddelade några underrättelser om den. Beskr. Fr. Mänt. III. 



* O. minor Sutt. är en gång för många år sedan sedd på Hallands Väderö (Fr.). 

 Fries har ett enda exemplar, der "för mer än 3(1 är sedan" taget af Ljung d. y. 



* O. Epithymum DC. tros växa på Gotland (Thorsborgen). Jfr Fr. Mänt. III. 



XIX. LENTIBDLARIEJE. 



1. Vtrieularia L. 



(Bläsörter, Vattenblädror). 



Blorafodret 2-bladigt (det nedre bladet tuklufvet). Kronans svalg 

 mest tillslutet genom den uppblåsta gommen; underläppen hel och run- 

 dad (kanterna mest ned vikta), den öfre 3-bugtig, med hel spets. Stån- 

 darne inneslutna i den öfre kronläppen och krökta mot hvarandra; 

 knapparne m. e, m. sammanhängande. Fröhuset klotrundt, icke eller 

 oregelbundet (nästan kringskuret) uppbristande. 



Blåsörterna växa mest i stillaståeude vatten, kärr o. d., och äro 

 mångåriga med mycket smalt delade, blåsbärande blad och klasvisa blom- 

 mor på upprat stängel från den flytande, bladiga stjelken. Blåsorna äro 

 tunnt-hornartade och sitta antingen på bladen, på egna grenar, eller på 

 båda delarne. Före blomningen innehålla de vatten, men mot blom- 

 ningstiden utvecklas i dem luft, hvarigenom stjelken flyter upp, så att 

 den kan höja blomstänglarne öfver vattnet. Efter blomningen fyllas 

 blåsorna åter med vatten och växten sjunker. — Under första året 

 (efter groningen) äga Blåsörterna en smal och fintrådig rot och alldeles 

 enkel, bladig stjelk, i hvars spets en knopp utvecklas mot hösten. 

 Denna knopp utväxer nästa vår; växten blir då grenig och blommar 

 under sommaren. Efter blomningen bildar den knoppar i grenspetsarne, 

 hvilka knoppar slutligen bli stora som ärter eller nötter, lossna från 

 moderväxten och öfvervintra på botten eller i dyn sedan den öfriga 

 växten, men isynnerhet bladen, mot hösten, multnat. Nästa vår upp- 

 komma de åter till vattenytan och utvecklas till nya stånd med blad 

 och "hängande blåsbärande grenar, hvilka göra tjenst som rötter utan 

 att nå botten". Vanligast öka sig våra Utricularier endast på detta sätt. 



1. Vanliga Blåsörten 



(Utricularia vulgaris L.) 

 har smal och trind (nästan trådlik), glest- och utbredt-grenig, med de 

 (upptill) tätbladiga grenarna fots- eller nära alnslång stjelk, öfver tums- 



