201 



tryckta blad, kort och bred, icke sällan liksom tvärbilen, rotstock, och 

 omkring turaslångt, tjockt, nästan trindt, ganska tätt ax på lång och 

 smal men seg stängel (o: Slåsskämpar}. Blommorna äro välluk- 

 tande (nästan som persikor), hvitröda, nemligen kronan och ståndar- 

 knapparne hvita, strängarne blekt-rosenröda. Fröhusen omkring 4-fröiga. 



Växer mest på öppna, helst leriga, torra ängar, ängsbackar och 

 betesmarker, der den är en bland våra allmännare växter utom i det 

 nordligaste Sverige (i Lappland växer den nästan icke alls). 



Blommar i Juni, Juli. — Utbr. genom nästan hela Europa, i 

 Caucasien, Siberien. 



Till storlek m. m. står denna art liksom midt emellan det Vanliga- 

 och Lansett-Grobladet, hvadan benämningen Mellan-Groblad. Annars kallas 

 växten vanligen Kämpar, Slåsskärapar, med hänsyn till den bland 

 ungdomen temligen bekanta lek, hvartill dess blomstänglar begagnas, 

 och hvarvid "kämparne" taga hvardera ett lika stort antal stänglar och 

 slå dem en och en i sender mot hvarandra tills blomaxen afslagits. 

 Den, som först förlorat alla sina stänglars ax, är öfvervunnen. — Bur- 

 foglar äta gerna fröen. Någon annan egentlig nytta gör den knappt 

 (tvertora kan den genom sina utbredda blad hindra gräsväxten), men, sä- 

 ger Wahlenberg (i Svensk Botanik) "det är en ganska inskränkt åsigt 

 att anse blott det för nyttigt, som uppfyller våra egentligare behof. 

 Ofta äga vi i sjelfva verket mera förmån af det, som på ett mera 

 sinnligt och andligt sätt lifvar oss tillika med hela den öfriga skapel- 

 sen och sätter oss i samband dermed. Det är isynnerhet med fäder- 

 neslandets natur, sora vi behöfva en sådan förening. — — När man 

 en vacker sommardag på våra ängsbackar mötes af en mild vällukt, så 

 märker man snart, att den isynnerhet kommer från denna växtens lin- 

 drigt rosenröda blomstertoppar, som något stela och småstolta uppstå 

 iblaod det vippande gräset, och omkring hvilka alla vingade honings- 

 sugare täfla. Ungdomen kan icke heller lemna dem orörda, och uti 

 dess händer blifva de ett särdeles medel till lekar. — — En sådan 

 naturens lust bidrager hos barn ofta mera till helsan än många för 

 kraftiga ansedda, men hos dem vidriga läkemedel, och kan således äf- 

 ven anses för nyttigare". 



3. Lansett-Grobladet 



(Plantago lanceolata L.) 



är vanligen 5 — 10 tum högt, med spetsadt-lansettlika, glest-sraåtandade, 

 omkring 5-nerviga blad och ganska kort och tätt, nästan ägg- eller 

 klotrundt ax på kantigt-rännlad stängel Eotstocken är kort och bred 

 (tvärbiten). Blomkronan brun; ständarknapparne blekgula, strängarne 



