210 



XXVIII. ARALIACE^. 



1. Medera L. 



1. Murgrönan 



(Hedera Helix L.). 



En ständigt grön buske med långa, slingrande eller krypande gre- 

 nar, hvilka på undre eller inre sidan utveckla talrika, korta luftrötter 

 ("med små taggar"), medelst hvilka de icke sällan uppklänga ganska 

 högt (10 — 15 alnar) på träd, hus o. a. (o: Söderm. Trädväva, Östg. 

 Vinnträd). Den kan bli ganska gammal, med starka, gråbarkiga stam- 

 mar. Roten är utbredd, nästan vågrät, med täta, bruna smårötter; de 

 nya rötterna bildas om våren (enligt Dir. Stenberg). Grenarne äro 

 trinda, gröna och stundom purpurröda. Bladen äro glänsande mörk- 

 gröna, läderartade, de blomlösa grenarnes 3 — 5-hörniga, de blommandes 

 hela och spetsadt (nästan rutlikt-) äggrunda. Blommorna äro små, 5- 

 bladiga, 5-ståndrade, 1-spirade, grönaktiga, och bilda kullriga, knappt 

 tumsbreda flockar. Bären äro 5-rummiga, svarta, och bli slutligen torra 

 och läderartade, stora som pepparkorn eller små ärter; fröen äro 5, 

 stora, kantiga. 



Växer vild i skogar (helst invid gamla träd), på skuggiga berg 

 och vid branta klippor (och murar), i södra och medlersta Sverige (till 

 Mälaren), men är sällsynt norr om Småland. F. ö. i hela Europa utom 

 det allra nordligaste (Lappland, Finland, norra Eyssland); i Caucasien, 

 Algerien, på Canariöarne. — Blommar i allmänhet sällan (utom på Got- 

 land, i Skåne o. a.) — i medlersta Sverige knappt någonsin, — och 

 alltid mycket sent (Sept., Oct.); bären mogna först nästa vår. 



Murgrönan tillhör de växter, hvilkas bladverk är så stadigt och 

 hårdt att knappt något vatten stadnar derpå och att det utan olägen- 

 het uthärdar både vindens och vinterns välde. Huru olika med talrika 

 andra, så ömtåliga växter, och detta i samma trakt, under samma him- 

 mel! Men den enkla Murgrönan med sin mörka grönska blir kanske 

 bortglömd för mera lysande systrar under den blomrikare årstiden. Der- 

 emot är det om hösten — då den utvecklar sina blommor sedan andra 

 växter länge sedan slutat sitt år — och isynnerhet under vintern, som 

 Murgrönan med sin ständiga grönska blir oss kär, antingen nu den kry- 

 per på marken eller pryder trädstammarna med sina rankor. Man kan 

 med skäl säga att denna växt vet att rätta sig efter omständigheterna. 

 Så se vi den i skogen gerna utsträcka sina grenar på och ibland de 

 multnade blad, som bekläda marken, och dessa möta och korsa hvar- 



