211 



andra i olika riktningar, så att dé stundom bilda ett riktigt nät- eller 

 raattverk. Dess blad äro då vinkliga, med bleka nerver. Men möter 

 den ett träd, helst ett med sprickig bark, smyger den sig intill stam- 

 men och häftar sig fast vid densamma medelst talrika små birötter. 

 Sammalunda ock vid berg och klippor, murar o. d. Under barken på 

 Murgrönans rankor äro nemligen rotknoppar dolda, hvilka då utvecklas 

 och utbryta som rötter. Icke allenast Murgrönans grenar utan också 

 dess blad, lägga sig tätt intill stödet, de sednare platt på undersidan 

 och ganska regelbundet. Då växten blir äldre, sammanväxa icke sällan 

 grenarna, och den lossnar då gerna från stödet eller växer öfver det, 

 alltid sträfvande uppåt, hvilket ger en ganska vacker anblick. Sådana 

 gamla stammars blad är blekare gröna, hela eller grundt flikiga. Man 

 kan gerna säga med Linné (i Sponsalia plantarum) att Murgrönan, i 

 anseende till blad och växtsätt, har liksom 4 åldrar. Under sina första 

 år har den lansettlika blad, kryper och saknar blommor (o: Hedera 

 humi repens Bauh.). Sedan har den 5-flikiga blad, stiger mot klippor 

 och träd, men är ännu steril (o: Hedera major sterilis Bauh.). Vid 

 medelåldern bär den 3-flikiga blad, leranar sina stöd och uppväxer icke 

 sällan till ett slags träd, bärande blommor och bär (o: Hedera arborea 

 Bauh.). Mot ålderdomen får den äggrunda blad utan flikar (o: Hedera 

 poetica Bauh.). De helt unga bladen äro innan de utslå dubbelvikta 

 och täckta med ett hvitaktigt ludd, som snart försvinner, sä att bladen 

 bli alldeles glatta. De qvarsitta vid växten under flera år, stadigt fa- 

 stade medelst sina fiberrika skaft. — Blomdisken utsöndrar rikligt en 

 söt honingsartad vätska. 



Murgrönans ved är hvitaktig, lös (nästan svampig). Bladen hafva 

 sträf och äcklig smak; kokta i vin eller vatten anses de mycket sår- 

 renande. I Vestergötland lära de (stötta färska) utgöra ett husmedel 

 mot hettan och svedan hos brännsår och röda ögon. Bären, som äro 

 syrliga, räknades i äldre tider till laxér- och vomitiv-medel. — Ur 

 gamla stammar flyter, sjelfmant eller efter inskärning, en kåda, som 

 samlar sig i täta, rödbruna, halfklara och ådriga korn; den luktar an- 

 genämt och har hartsartad smak. 



"Få växter ha i forntiden varit så ryktbara som denna, och in- 

 gen ägde en större aktning. Bacchi dyrkare lindade den, till deras 

 skyddsguds ära, kring sina tinningar, segervinnarens lager blandades 

 ofta med Murgrönan, och poeterna smyckade stundom sina hufvuden 

 med hennes bladrika och alltid grönskande rankor" (Sw.). Man bru- 

 kade också af veden tillverka dryckeskärl, och de gamle trodde att en 

 sådan bägare, om deri vatten och vin iskänktes blandade, skulle insuga 

 och genomsläppa endast det förra. 



