215 



ledes i Lappland, ty endast der har denna läckerhet smakat mig, "forte 

 fercula persica persicura requirunt adpetitum". Denna olikhet i smaken 

 förklaras lätt; man vet numera att den odlade är en annan, osmaklig 

 art (o: A. litoralis). — I Dalarne kallas växten Q, vanrot (norsk. 

 Quanne). 



Före blomningen, berättar Linné, afskäras stjelkarna (sedan bli de 

 träiga) nära marken, "bladen borttagas och barken lossas vid stjelkbasen 

 med knif, tänder eller naglar samt dragés upp mot spetsen, tills endast 

 stjelkens inre hvita och saftiga del återstår, hvilken sedan ätes rå lik- 

 som rofvor eller äpplen och detta med största begärlighet, emedan 

 smakligare växt saknas i dessa trakter". — I norska konungasagan be- 

 rättas (enligt Fr.) att Erkeengelörten i äldre tider odlades såsom en 

 läckerhet för bordet, och i Gulathings-lagen omtalas, enligt Prof. Nilsson, 

 Quannahagar, hvilket också bevisar att nämnde växt fordom vårdades, 

 och han anser densamma vara den Kenchros, som Pytheas omtalar så- 

 som ett bland inbyggarnes i det nordligare Skandinavien (Thule) närings- 

 medel. Slutligen anmärka vi att den är en uteslutande nordisk art, 

 hvilken redan Tabernsömontanus (och efter honom Ruprecht) utmärkt 

 med benämningen Archangelica norvegica, Frankenii Angelica Scandiaca, 

 S. Paulli (1648) Angelica islandica. 



Under det andra Umbellater, yttrar Wahlenberg, "mot våra nor- 

 diska fjellar mer och mer aftaga och slutligen försvinna, tilltager Arch- 

 angelican allt mer i godhet, liksom förenade naturen all sin umbellat- 

 bildande förmåga i densamma och satte den i stället för alla andra. 

 Ingenstädes växer Archaugelican så ensamt och ymnigt som på Lapp- 

 markens fjellar. Den fordrar det der varande sommarens beständiga 

 himlaljus uti den höga rena luftkretsen. Den intager der en region, 

 som då tyckes passande för englar, såsom en verklig Erkeengels ört. 

 — — Annars är det sannolikt att den fick sitt namn för sin trodda 

 verkan emot pesten; den ansågs som en erkeengels gåfva deremot". 

 Till medicinskt bruk lärer dock den s. k. Angelica sativa (roten), som 

 mest odlas i tyska och holländska trädgårdar, användas eller använts 

 (enligt Fries hör denna till A. litoralis, enligt Wahlenberg t. o. m. 

 till A. silvestris). Bäst anses roten vara hos första årets planta (in- 

 nan den gått i stjelk), och det är sådan som lapparne "berömma den 

 såsom det yppersta helsomedel intill sena ålderdomen". Bland Lapp- 

 lands nyttiga växter nämner Schefferi Lapponia (1G73) denna främst, 

 åberopande Sam. Eheen (pastor i Torne-Lappmark): "I Lappmarken 

 växer angelica petrosa i en stor myckenheet, hvilken ner tiuck och stac- 

 kot". Hartman beskref, under sin resa i Jemtland, arten utförligt efter 

 lefvande exemplar (Vet. Ak. handl. 1818). 



