216 



LoBELius benämnde (1576) växten Archangelica, för dess utmärkta 

 egenskaper i medicinskt hänseende och Linné bibehöll benämningen som 

 artnamn. Archangelica, säger han (Hist. Plant, sid. 398), Gallobelgis 

 Angelica de Nortwegen, är större än den vilda och säges förvildad i 

 Belgien (med sistnämnde menas troligen nästa). 



* A. litoralis Fr. liknar föregående art, men har starkare strimmig, smalare och 

 hårdare stjelk, smalare bladslidor och hvitaktigare blommor, gråaktiga (elliptiska) fruk- 

 ter med lägre (trubbigare) ryggåsar. — Växer på vestra, södra och medlersta Sveriges 

 hafsstränder (redan FuirÉn anmärkte den vid Varberg); dessutom i Danmark, Norge, 

 Finland och nordligaste Ryssland. Den ("Angelica sativa") uppräknas bland ön Blå- 

 kullas (Jungfruns) växter i Linnés Ölands-resa). Fr. Fl. Hall. och Nov. ed. 2. 



b. Angelica Hfn. Frukten lågt-kullrig, tät; fröet vidväxt 

 fruktskalet, hvars dälder äro enrandiga. 



%. Vanliga Engelörten eller Skogspipan 



(Angelica silvestris L.) 

 som till alla delar är smalare (och torrare) än Erkeengelörten, har stark, 

 nästan tapplik, stundom grenig, brunaktig rot, vanligen nära 2 alnar 

 hög, nästan kantigt strimmig, upptill (jemte flockstrålarne) gråaktigt- 

 tätt-småluden stjelk, bredt-lansettlika, merendels tätt-sågade småblad 

 (slutbladet helt eller stundom tredeladt) och hvita eller i början röd- 

 letta blommor. Fruktens kantåsar äro mycket högre och tunnare än 

 de trådlikt kölade ryggåsarne, och dess kanter derigenora breda och 

 hinnaktiga. 



Växer på fuktiga eller kärraktiga ängar, i skogskärr och våt 

 skogsmark, samt på stränder, helst kring buskar. Dessutom är den 

 utbredd genom nästan hela Europa, i Caucasien och Siberien. 



Blommar frän medl. Juli till senhösten; mognar från slut. Aug. 

 — Omvexlar i norra och medlersta Sveriges bergstrakter (och på som- 

 liga hafsstränder) till alla delar större (omkring 3 alnar, med alnsbreda 

 rotblad o: Björnpipa), samt (isynnerhet i medlersta Sverige) med 

 större, tunnare och icke sällan inskuret-sågade småblad. 



Bland helt vanliga växter äro många ganska vackra, så att både 

 detta och deras stora antal göra dem till väsentliga prydnader för eller 

 utmärkande drag i vegetationen under kortare eller längre tid. En så- 

 dan är Skogspipan, som länge hvilar och först vid vårens slut eller 

 sommarens början öppnar den stora svällande knopp, som på en gång 

 innesluter både blad, stjelk och de många blommorna. Först fram på 

 sommaren har den resliga, till en del violetta eller brunaktiga, stjelken 

 hunnit utväxa. Den utskickar icke sällan grenar. Då de talrika, i 

 början slokande blomflockarna utvecklat sig, bilda de stora och kuUriga 



