223 



Vilda Moroten har aromatiskt-bitter smak och är oduglig till 

 mat. "Fröen" äro aromatiskt-beska, diuretiska och väderdelande, och 

 brukas kokta i öl eller dricka eller som thé. Den odlade Moroten 

 0, y L.), som torde höra till en annan art (enligt Bertoloni till Dau- 

 cus maximus Dsf.), ehuru Koch säger att den i Tyskland odlade är 

 densamma som den der vilda, är rik på slemsocker och hyser derjerate 

 eterisk fet olja, hvarigenom den (såsom dekokt eller pressad) anses nyttig 

 mot mask och stenplågor, samt till gröt mot torsk och onda sår. Också 

 är den upptagen i vår farmakopé (o: Eadix Carotse, culta, recens). Ro- 

 stad skall den kunna nyttjas i stället för kaffe. Men allmännast använ- 

 des den till mat. Morötter utgöra dessutom ett ypperligt boskapsfoder, 

 som göder bra och gör mjölken mycket gräddrik och tjenlig till smör- 

 beredning. Äfven örtståndet är ett nyttigt boskapsfoder; bladen kunna 

 ock lagas som spenat. 



Då Linné utgaf sin Flora suecica, ansåg man "Vilda Moroten 

 vara temligen sällsynt, och han upptager såsom dess växtställen endast 

 Upland, Vadstena och Skåne. Den växer, säger han, "jemte landsvägen 

 som går från Jönköping till Vadstena, in emot Vadstena stad i Öster- 

 götland och vid Bursviken på Gotland". 



Artnamnet lärer komma af växtens forngrekiska namn Keras (dor. 

 Käras), som hos romarne blef Cara och Carota, kanske med hänsyn 

 till den odlade Morotens närande egenskaper eller icke sällan köttröda 

 färg (ca ro, kött). Eoten tros också vara den "Chara", hvarmed J. 

 Caesars krigshär närde sig under flera dagar. 



Den flockstrålarnas rörlighet eller olika riktning vid olika ålder, 

 som man iakttager hos många Umbellater, är hos Moroten särdeles tyd- 

 lig. Sjelfva företeelsen torde kunna förklaras sålunda. Vid blomnings- 

 tiden hyser stjelken ännu ämnen, som lemna flockstrålarna riklig näring, 

 och så länge denna räcker, bibehålla också sagde strålar samma rikt- 

 ning. Men allt efter som fröen och frukterna mogna, upptaga de 

 smånigora näringen, oc-h dermed bli också strålarna allt torrare och 

 torrare, sammandraga sig, och då insidan härvid gör det svagaste mot- 

 ståndet, måste sammandragningen ske mot flockens midt och alla strå- 

 larna m. e. m. närma sig denna. 



5. SESELINE^. 

 Frukten högryggad, trind eller nästan trind (i tvärsk.), utan bi- 

 åsar, men nästan alltid med oljeränder; åsarna smala, kölade eller smalt 

 vingkantade. 



