227 



kröut med de hårdnade tänderna och stiften; Åsarna mycket låga, trub- 

 biga. — Mångbladiga småsvepen, inga storsvepen. 



a. Phellandriura L. Blommorna alla lika och med nästan 

 lika stora kronblad. 



1. Stäkran 



(Oenanthe Phellandrium Lam. — Phellandriuin aquaticum L.) 



har omkring fotshög, uppblåst-pipig (icke sällan tumstjock) stjelk med 

 mycket utstående grenar, nästan tredubbelt-parbladiga, utspärradt-greniga 

 blad och trubbadt parskurna, nästan äggrunda småblad. Flockarna äro 

 temligen mångstråliga och utgå mest på sidan, motsatta bladen; de 

 små platta. Frukterna äggrundt-ellipsoidiska. Roten är tjock, svampig 

 och egentligen ettårig, men alstrar vintern uthärdande skott, hvarigenora 

 växten blir tuårig. 



Växer i kärr- och träskmark, i bäckar, diken och dammar, vid 

 å- och sjöstränder, till Vesterbotten, Dalarne och Vermland. F. ö. ut- 

 bredd genom hela Europa (undant. det allra nordligaste samt Grekland, 

 Turkiet, Corsica, Sardinien), i Caucasien och Siberien. 



Blommar under Juli, Aug.; mognar i Aug., Sept. — Under vatt- 

 net bli bladen hårsraalt delade. 



Stäkran är en stor och vacker ört, som gerna uppträder sällskap- 

 ligt, så att den bildar riktiga dungar, dock icke sällan blandad med 

 Kantvass, Strandstarr, Lysing och andra större vattenväxter. Men nästan 

 ständigt alstrande rotskott, och resande talrikt, liksom små pelare, sina 

 refflade stjelkar, håller han kamraterna mest på ett visst afstånd. Stjel- 

 karna grena sig mycket och utveckla gerna nya rötter nedtill. 



Stäkran har en egen, genomträngande, nästan bedöfvande ("sinnes- 

 omtöcknande") lukt och äcklig, skarpt-aroraatisk smak. Den har ansetts 

 skadlig för hästar, hos hvilka, då de äta den, den skulle orsaka det 

 slags svåra lamhet, som stundom angriper deras bakdel. "Fröen", hvilka 

 äro aromatiskt skarpa (i större mängd t. o. m. narkotiska), omtalas der- 

 emot såsom nyttiga i åtskilliga både häst- och menniskosjukdomar, sär- 

 deles bröstets, men också mot frossa äfvensom utvertes vid hugg- eller 

 stötsår (Pharm. Semina Phellandrii). Väggohyra skall icke kunna 

 tåla Stäkrans lukt, men enligt Retzius är detta ogrundadt. — Linné 

 anmärker att rot och stjelk, sedan de under vintern uttorkat och upp- 

 lösts i sina elementar-delar, utgöra ett egendomligt bildadt skelett (sce- 

 leton eximise structurae), som har någon likhet med en ryssja. 



DoDONaeus kallade (1616) Stäkran Phellandrium och troligen är 

 den också Plinii. Hos Lobelius (1576) heter den Cicutaria palustris. 



