2^7 



Växer (sälls.) i vatten eller på tidtals våta ställen, såsom i vatten- 

 gropar o. d. i södra Sverige, helst nära hafsstrauden, mest i Skåne; i 

 Blekinge, Halland och Dalsland endast på ett par ställen. — F. ö. 

 utbr. Danmark, Brittiska öarne, Holland, Belgien, Frankrike (medlersta 

 och nordvestra), Italien och Sicilien, Tyskland, medlersta Eyssland. 



Blommar i Juli, Aug. 



E. Rosén fann först, inom Sverige, denna växt vid Christianstad 

 (d: Sium repens etc. i hans Observationes, 1749) och Linné upptager 

 i Flora suecica intet annat växställe (beskr. Skåne-resan pag. 397). 

 Wahlberg skildrade den utförligt i Svensk botanik. 



'42. Ii«i|)letae'9aBEt L. 



Fodret otydligt. Kronbladen rundade, hela, inkrökta (gula). Frukt- 

 åsarna (hos vår art) knottrigt-krusiga och dälderna taggknottriga. — 

 Flockarna (hos vår art) nästan alla enkla. Bladen hela. 



, 1. Harflokan 



(Bupleurum tenuissimum L.). 



En liten (5 — 6, stundom till 10 tums) och spenslig men vanligen 

 grenig (utbredt-flerstjelkig), temligen styf, något blågrön, ettårig ört 

 med jemnbredt-Iansettlika, taggspetsade, nästan liniesmala blad. Floc- 

 karna utgå nästan alla ur bladvecken, likna små gyttringar och äro 

 3( — 5)-blommiga; strålar nästan saknas, så att de äro mycket kortare 

 än det nästan 5-bladiga och -bladlika svepet. Då dubbel-flockar finnas 

 äro de mest 3-stråliga. Frukterna äro nästan trinda; innan de bli 

 alldeles mogna äro de nästan erggröna; oljeränder saknas. 



Växer (sälls.) på sandiga betesmarker och andra öppna ställen vid 

 hafsstränder i Skåne (mest vid vestkusten), Blekinge, på Öland, Got- 

 land och vid Calmar; stundom ini landet (vid Lund och Trolleberg i 

 Skåne). — F. ö. utbr. i Danmark, nästan hela medlersta Europa, Eng- 

 land, Spanien, Italien, Dalmatien, Croatien, Ungern, Siebenbiirgen, Grek- 

 lands öar, Caucasien. 



Blommar sent (i Aug.). 



Harflokan är en bland de enklaste Umbellaterna och ganska olik 

 alla våra andra. — Som växten är så liten, lemnar den ringa näring, 

 men torde ingå i det så värderade "saltbetet", emedan man ser isyn- 

 nerhet hästar gerna beta den. — Linné kände icke denna växt som 

 svensk. Den upptäcktes ymnig vid Fogelsången i Skåne af Fries (No- 

 vit. ed. I. 1817); likväl skall den varit samlad på Oland redan af 

 Wahlbom och på Gotland af J. P. Eosén (1816 — 18). Eetzius säger 

 redan i sina Observationes (1779) att han sett ett gotländskt exemplar. 



