252 



XXXIII. NYMFHiEÄGEiE. 



t. IVyin|ilfiae» (L.) 



Fodret 4 — 5-bladigt. Kronbladen talrika (16 — 28), tuuaa, liksom 

 ståndarne utgående från fruktämnet. De nedre ständarnes strängar 

 kroubladslika. Märket mång- (10 — 20)-stråligt och strålkautadt. Bäret 

 nästan klotrundt. Fröen med nätlikt hylle. 



1. Hvita Neckrosen 



(Nymphaea alba L.). 



Har väldig rotstock, hvitaktiga rötter, rundade, helbräddade, van- 

 ligen 7 — 10 tum breda, under violetta blad på långa, trinda skaft och 

 hvita, stora, icke sällan handsbreda blommor. Fodret är egentligen 4- 

 bladigt, men det nedersta kronbladet är vanligen mer eller mindre grönt 

 utvändigt. Märket är gult eller rödgult. 



Växer i insjöar, träsk o. a. mera stilla vatten, hvilka den ibland 

 nästan täcker med sina blad. Utbr. genom nästan hela Europa; i Al- 

 genen, Caucasien och Siberien. 



Blommar i Juli; mognar mot hösten. — Förekommer stundom (i 

 sjön Fagertärn på Tiveden : Stud. B. E. Kjellmark uppt. 1856) med 

 rosenröda kronblad, isynnerhet de inre, — en utmärkt vacker varietet; 

 dessutom (i Småland, Upland o. a.) med dubbelt mindre blad och 

 blommor. 



"Vaknar" kl. 7 på morgonen (på mindre soliga ställen kl. 8 — 9), 

 reser blomstängeln och höjer den öppnade blomman något öfver vatt- 

 net ("på det pollen må oskadadt kunna nå märket"), sluter blomman, 

 men löst, kl. 3 — 4 e. m. och sänker den åter till vattenytan ("somnar"). 

 Detta upprepas under några dagar tills ståudarue lemnat sitt pollen. 

 Frukten sjunker slutligen till botten. Både blad- och blomskaft äro, 

 i talrika små håligheter, genomträngda med luft, hvarigenom de bli lät- 

 tare, hålla sig bättre uppe i vattnet och liksom rätta sig efter dettas 

 olika stånd. 



Neckrosorna höra till nordens praktväxter, isynnerhet denna, hvars 

 blommor äro de största bland inhemska växters och våra sötvattens 

 skönaste prydnader. De ha en lindrigt narkotisk lukt. Icke sällan 

 träffar man ueruti blommorna smärre insekter döda, hvilka troligen om- 

 kommit genom den kolsyra, som lärer ymnigt utvecklas i desamma. 

 Rotstocken är nästan luktlös, lätt, inuti hvit och svampig, slemmig, 

 något besk och sammandragande. Yngre är den rik på stärkelse, slem 



