255 



Stormhattens), de andra sraalt-3-delade cllcr hela. Blomkronan är rent 

 hvit inuti, under m. e. ra. purpuraktig; fodret affaller mycket tidigt. 

 Frukterna äro glest-nätlikt-rynkiga på sidorna. 



Växer i Jeratlands, Herjedalens och Dalarnes (Särna) lägre fjell- 

 trakter. F. ö. mest på raedlersta Europas berg och alper. 



Denna art är en bland de vackraste i hela slägtet, såväl för sin 

 merendels yppiga växt som sina talrika hvita och något rödaktiga blom- 

 mor. Den sällskapar icke sällan med Vanliga Toltan (sid. 49), mot 

 h vilken den passar särdeles väl, och båda böra räknas tilKden nordiska 

 växtlighetens prydnader. — LiNNii: upptager arten (såsom svensk) först 

 i andra upplagan af sin Flora och utan närmare bestämdt växtställe : 

 "habitat in alpibus lapponicis Norvegiam australiorem spectantibus — 

 Tycho Holm". 



2. Is-Ranunkeln 



(Ranunculus glacialis L.) 

 blir knappt mer än 3 eller 4 tura hög, raen har tumsbreda blommor, 

 bland de större i slägtet. Stjelken eller stjelkarna äro 1 — 3- (vanligast 

 2-)bloraraiga. Stjelk och blad äro teraligen tjocka och vattiga, rotbla- 

 den nästan dubbelt 3-delade, inskurna, något öfver turasbreda. Kron- 

 bladen äro vanligen hvita på insidan och utvändigt nästan violetta, 

 slutligen blåröda, men stundom lika på båda sidor, mångnerviga. Fo- 

 dret är brunludet, dubbelt kortare än och tryckt till kronan, varaktigt; 

 fästet lågt. Frukterna äro snedt-äggrunda med krökt spröt, platta 

 (tunna), ryggen hinnkantad. Eottågorna äro talrika, starka, gulhvita. 



Växer (allra.) på fuktiga ställen i de högre fjellen. F. ö. på 

 Norges fjell, på Färöarna, Island, Spetsbergen (Eanunc. primus Mårtens); 

 på Alperna, Karpaterna och Pyrenéerna, Sierra Nevada. 



Blir i Lappland vanligen 2-, i Jemtland vanligen 1-bloramig. 

 Blommorna äro i början icke sällan nästan purpurröda. 



Bland fjellflorans alster är Is-E.anunkeln ganska utmärkt, en bland 

 "praktblommorna", ja den är en bland de vackraste växter i hela vår 

 flora. "Den väcker, säger Wahlberg (hvars skildring i Svensk Botanik 

 är lika lyckad som Lsestadii teckning) så mycket större beundran, som 

 den träffas på de högsta fjellen vid sjelfva gränsen at isfälten, der den, 

 då en lätt snö fallit, synes liksom uppväxa ur densamma och på den 

 hvita grunden utbreda sina klart gröna blad, mellan h vilka en kort 

 stjelk med 1 till 3 stora blommor höjer sig". Kronbladen bli slutligen 

 vanligtvis purpurröda (eller -blå), särdeles på undre sidan. 



Redan Bauhinus (1650) kände denna art och Eudbeck upptager 

 den (1720), såsom E. alpinus, bland de växter han anmärkte under sin 



