256 



Lapplands-resa (1695). Linné lemnade i sin Flora lapponica den första 

 dugliga teckning å densamma. Wahlenberg anmärker (Fl. lapp.) att 

 den är i många hänseenden olik våra andra Kanunkler. Frögömmet 

 är så vidt att man nästan skulle kunna kalla det 1-fröigt fröhus. Fä- 

 stet är lågt och bredt, kringgärdadt med det varaktiga fodret och stån- 

 darne. Roten är stundom teraligen knölig. De särdeles skåliga foder- 

 och kronbladen äro mest så slutna, att blomman blir nästan klotrund. 



b. Gulbloramiga, mångåriga, helbladiga arter. Frukterna släta. 



3. Amöjan 



(Ranunculus Lingua L.) 

 blir ända till 2 alnar eller högre (stundom nära 3), och har ända till 

 nära 2 tura breda, stärkt-guldglänsande blommor, så att den är den 

 prydligaste bland våra gulblommiga Eanunkel-arter. Stjelken är rak och 

 stadig, nederst kretsvis-rottrådig och skottalstrande. Bladen — icke 

 sällan nära fotslånga — äro smalt-lansettlika (eller de nedersta bredt- 

 ovala), helbräddade eller småtandadt-sågade, glatta eller under beklädda 

 med temligen täta, tilltryckta hår. Frukterna plattade j sprötet kort- 

 svärdlikt. 



Växer vid å-, elf- och sjöstränder, vid lugnare vikar, i vattnet, 

 helst på dybotten och bland Kolvass, i södra och medlersta Sverige (i 

 det norra obetydligt). — F. ö. i nästan hela Europa (undant. det allra 

 nordligaste och Portugal, Corsica, Sardinien, Turkiet) och i Siberien. 



Blommar från slut. Juni till Aug. Blommorna äro stundom dubbla. 



Amöjan är nästan skarpare än sjelfva Ältmöjan (nästa art), isyn- 

 nerhet i bladen och fröen, så att den lärer dödat boskap som betat 

 densamma. Torkad blir den deremot, liksom de andra arterna, oskadlig. 

 Emellertid hörer den till de vackraste arterna i slägtet, så att den nä- 

 stan kan kallas en praktväxt. Såsom nämndt, växer den icke sällan bland 

 Kolvass, i hvars mörkt blägröna massa dess blommor, såsom Wahlen- 

 berg uttrycker sig, blänka och blixtra vid vädrets fiägt så starkt mot 

 solen, att man på långt håll kan komma i förundran hvad det må 

 vara. Allmogen kallar dem derföre med skäl Ämöjor (Äögon). Störst 

 och vackrast bli\j| kanhända växten i instängdare smärre sjöar, som ligga 

 i större slätt-trakter, såsom i Börje sjö nordvest om Upsala, hvarest 

 Wahlenberg hemtade originalet till figuren i Svensk Bot., och "der 

 den allmänt har åtminstone sju kronblad och såledea liknar fullkomliga 

 gullskålar". Linné omtalar den såsom särdeles vacker i Dannemora- 

 sjön och vid Venerns vikar i Vestergötland. 



