261 



mognar. — Sluter ej blommorna vid regn, utan endast lutar dem; likså 



under natten (L.). 



* K. nemorosus (DC.) växer pa Gotland. Rotbladen äro enklare än Mångmö- 

 jans, delade till nära basen. — Redan J. P. RosÉn samlade (1816 — 8) denna art på 

 Gotland (R. lanuginosus § Whinb. enligt Fr.); sedan P. C. äfzelius. Fr. mänt. III. 



9. Lökmöjan 



(Ranunciilus bulbosus L.) 



ar vanligen endast omkring qvartershög eller något högre, nästan gren- 

 lös och fåblomraig, merendels beklädd med utstående, mjuka hår (ned- 

 till tätare). Stjelken är upptill kantigt fårad, rotstocken bildar en ned- 

 tryckt-rund knöl och liknar, med de omslutande slidbaserna, en (stun- 

 dom dubbel) lök. llottågorna äro hvitaktiga, nästan släta, enkelt-rot- 

 tradiga. Bladen 3-tingrade och 3-delade, rotbladen nästan dubbelt. 

 Blommorna äro raörkt-guldgula, rel. stora (o: Bohusl. Solvisare); fo- 

 dret är nedvikt. Fruktsprötet är kort, kroklikt. 



Yäxer mest på öppna ängsbackar, gräsiga backsluttningar och 

 åkerrenar (helst på lerjord), i södra och raedlersta Sverige (allm.). — 

 Utbr. genom hela Europa (undant. det nordligaste och Portugal, Grek- 

 land); i Algerien; inkoml. i norra Amerika. 



Blommar i Maj (från medl. eller slut.) och Juni; mognar frän 

 medl. eller slut. Juni. — Blir stundom (i skugga) högre och grenigare, 

 slankigare, nästan utan rotknöl. 



Lökmöjan är en bland slägtets tidigaste arter och dess stora 

 blommor lysa om våren mångenstädes upp det då ännu korta gräset på 

 backarna. Sättet hvarpå dess knöllika stamdel ökar växten är märkligt 

 och kan i någon mån liknas vid palmernas utveckling ur deras topp- 

 knopp. Närande löklika knöl alstrar nemligen hvart åt en ny sådan, 

 men alltid uppåt, så att den nya kommer att sitta öfver den gamla, 

 hvilken den ofta öfverträffar i storlek. Den sednare dör men den unga 

 utvecklar en ny stjelk, och växten skulle på detta sätt smånigom kom- 

 ma alldeles ofvan jord om icke rötterna droge den nedåt, så att den 

 nya knölen kan intaga den multnades ställe. 



"Löken" har föreslagits till bruk i brist på spanska flugor, helst 

 den kan förvaras i sand öfver vintern. Skuren i skifvor och lagd på 

 huden, åstadkommer den sveda, rodnad och slutligen blåsor. Ortstån • 

 det är, isynnerhet yngre, temligen skarpt, och kreaturen äta det icke. 



Redan Lobelius kallade (1581) växten Ranunculus bulbosus. 



10. Krypmöjan 



(Ranunculus repens L.) 

 är vanligen mycket revig genom krypande grenskott (o: Hall. Reva- 



