265 



Växer pä (något sidläiidta) åkrar, betesmarker och gärden i Skåne 

 och Blekinge (sälls.), på Öland (sälls.) och Gotland (allm. i sydvestra 

 delen). — F. ö. utbredd genom hela Europa undant. det nordligaste; 

 i Orienten, Algerien, på Canariöarne. 



Blommar hela sommaren. 



Denna art liknar mycket Lökraöjan, men har något mindre (och 

 senare) blommor och mera kretsrunda, starkare kantade frukter. Retzius 

 anmärkte den först "in pratis Scaniie campestribus mari vicinis passim" 

 (Obs. VI. 1791). Rosén samlade den sedan pä Gotland (181G — 18); 

 Ahlqvist upptäckte den på Öland, Aspegren i Blekinge. 



15. Tiggarmöjao 



(Ranunciiliis rtc.eleratiis L.) 

 är ettårig, något gulgrön och glänsande-glatt, skör och något vattig, 

 och har de nedre bladen trubbigt 3( — 5)-flikiga, de andra smalt 3-de- 

 lade, samt små, endast omkring 3 liuier breda, tämligen bleka blom- 

 mor med korta kronblad och slutligen långt (högt) fäste. Frukterna 

 äro små men talrika, nästan rundade, pä sidorna (under lupen) nästan 

 nätlikt rynkiga; de bilda en stor, nästan ellipsoidisk samling och lossna 

 lätt. Rottågorna äro långa, hvita. 



Växer pä (helst dyiga) sötvatten-stränder, i diken, kärr och andra 

 grunda vatten; också pä odlade ställen, vid vägar o. d. der marken är 

 fuktig (allm. utom nordligast och i Lappland knappt alls). — Utbr. 

 genom hela Europa (undant. Portugal, Grekland, Turkiet) och i Cau- 

 casien, Siberien, norra Amerika, Ostindien (t. ex. vid Ganges) o. a. 



Blommar hela sommaren till Sept., Oct. ; börjar icke sällan mogna 

 redan i slut. Juni. — Omvexlar till storlek ra. m. Vanligen är den 

 qvarters- eller fotshög, grenig (upptill) och mångblommig, men kan 

 stundom bli än nära alnshög och rikbloraniig, än blott 1 — 3 tum samt 

 enkel och enblommig. 



Man kan om Tiggarmöjan säga att den är en snål växt, som ut- 

 suger marken och gerna bosätter sig i menniskors grannskap, der den 

 älskar våta och gödda ställen. Dess blommor äro väl temligen små 

 och bleka, men utvecklas under en längre tid. I motsats till andra 

 vanliga Ranunkel-arters ha de endast ett mindre antal ståndare, men 

 mycket talrika karpeller på långt fäste. 



Tiggarmöjan är den skarpaste bland våra Ranunkel-arter (planta 

 corrosiva L.). Om bladen tuggas tillräckligt länge bränna de på tun- 

 gan, göra den hudlös och borttaga smaken, hvarvid tänderna domna 

 och tandköttet blöder. Sedan de endast en timma legat pä huden, 

 uppkomma gulvätskiga bläsor, hvilka sedan bilda variga och mycket 



