276 



småblad (sidosraåbladen tudelade), 1 -blommig stängel, långskaftadt svepe 

 och lutande blomma. Kalkbladen äro vanligen 6 (men omrexla till 9), 

 mindre än Stensippans, hvita och under merendels blekt rosenröda, 

 stundom (isynnerhet i skugga) mörkare. Frukterna äro tilltryckt-håriga; 

 fruktsamlingen blir slutligen hängande. 



Växer på skogsängar och -backar, i lundar och skogar (allm.), 

 till Urae Lappmark. — Utbr. genom nästan hela Europa, i Caucasien 

 och vestra Siberien; i norra Amerika (till Georgien och Klippbergen). 



Blommar i Maj eller slut. April (vanligen från svalans ankomst 

 till midsommar); mognar kring midsommartiden och till börj. Juli, 

 hvarefter hela örtståndet bortvissnar. — Har stundom särskilda (mindre) 

 honblommor (Htn). — Kalkbladen sluta sig under regnväder. 



Hvitsippan är en mycket sällskaplig växt och uppträder nästan 

 alltid i stora massor. Hennes rotstock utskickar nemligen åt sidorna 

 grenar, hvilka tillväxa och bilda nya stånd sedan deras samband med 

 moderrotstocken, genom dennas raultning nedtill, upphört, o. s. v. Blom- 

 morna luta länge mot marken innan de uppresa sig och öppnas mot 

 solen, som lätt når dem under de ännu icke löfvade träden. De visa 

 sig gerna bredvid Gullvivor, Harsyra, Violer, Hårtåg o. a. vårväxter. 

 Också är denna täcka och allmänt omtyckta Sippa, såsom bekant, ett 

 bland vårens kärkorana budskap. Med hänsyn till dess tidigt börjande 

 blomning (vid källossningen) kallas också växten i några landskap (Hel- 

 singland, Dalarne) Kälbloraster, liksom på Gotland, enligt Säve, 

 Fagning-blomma (Fageblomma L.). Fagning-tid är nemligen den 

 tid strax om våren då ängarne skola rensas (fagas, fejas) från vissnadt 

 gräs, löf och qvistar. I andra orter har blommans färg bestämt namnen, 

 såsorrt H vitbjällra (Dalsl.). Hvitlockor (klockor, Vesterg.), Hvit- 

 tuppor (-blommor, Orsa). Också är den, säger R. Dybeck, "ett af 

 allmogens mest afhållna blomster, så väl för sin lätta fägring, som för 

 den skyddande makt, hvilken tros hvila inom de bländande kronbladen". 

 Sålunda är det ett allmänt kändt bruk att förtära den första hvitsippa 

 man får se om våren såsom ett slags skyddsmedel mot sjukdom, isyn- 

 nerhet mot frossor. Men i större mängd lär detta "preservativ" bli 

 skadligt och orsaka svullnader, urinstämma m. m. 



Hvitsippans örtstånd är skarpt och drager (i färskt tillstånd) blä- 

 sor på huden nästan snabbare än spanska flugor, så att det kan nytt- 

 jas i brist på sådana. Också upptages det i farmakopén (o: Herba 

 llanunculi a Ib i). Fräknar och solbränna kunna borttagas med vat- 

 ten, som nyss (örtens skärpa är flyktig) destillerats med Hvitsippa; 

 bör likväl användas varsamt. — Endast geten lärer äta den färska 

 örten 



