278 



yttre och 3 inre. Bladeu äro (rel.) stora, slutligen nästan läderartade 

 och mörkgröna, på undre sidan något violett brunaktiga, nästan lefver- 

 bruna, och (jemte de långa skaften) silkeshåriga. 



Växer i (torrare) lundar och i skogar, på skyddade skogsbackar, 

 till Ångermanland och Jemtland (allm.). — Odlas också, mest med 

 dubbla blommor, i trädgårdar, der den röda varieteten, som är särdeles 

 täck, vanligen kallas Rödsippa. — Utbr. nästan hela Europa undant. 

 det nordligaste och vestligaste samt Sardinien, Sicilien, Grekland ; i norra 

 Amerika (från Canada till södra Carolina). 



Blommar i April, Maj (bäst från slut. April till medl. Maj); 

 mognar redan i Maj, så att frukterna falla kring medl. Juni. Bladen 

 utvecklas något senare än blommorna, men äro så varaktiga, att de 

 vanligen uthärda vintern och, till en del ganska väl bibehållna, ännu 

 äro qvar då växten ånyo blommar. 



Förekommer stundom (medlersta Sverige) alldeles glatt (Fr. Nov. 

 mänt. III), och på ett ställe i Upland (Rasbo socken) har man iakt- 

 tagit bladen 5 — 9-flikade. Den hvita varieteten anmärkes redan i Rud- 

 becks katalog (1666). 



Blåsippan saknar de egentliga Aneraonernas skärpa och är endast 

 något sammandragande. Fordom ansågs den nyttig i njur- och lefver- 

 sjukdoraar, hvadan en del gamle botanister kallade växten Hepatica 

 m. m. (H. nobilis Til-Landz' Icones), hvilken benämning Linné antog 

 till artnamn (hepar = lefver). Dels bladens under nästan lefverbruna 

 färg, dels deras inbillade likhet med lefverflikar, föranledde tron på en 

 motsvarande verksamhet hos örten. Camerarius kallade den Trinitas 

 (o: Treenighetsört, med hänsyn till bladens tre spetsar). Och ännu for- 

 tares någon gåog, till att undvika sjukdomar under följande sommar, 

 de tre första blåsippor man får se om våren. 



Såsom vi redan omtalat äro Blåsippans blomknoppar utbildade 

 redan om hösten (blomman ligger med alla sina delar färdig inom 

 knoppen ett års tid innan den utslår : L.). Också är den en bland 

 de allra tidigaste — och således välkomnaste — vårväxterna; icke sällan 

 börjar den blomma medan snön ännu ligger i närheten. Den blommar 

 då kälen knappt gått ur marken och går i »petsen för lundflorans 

 skara (L.). 



Blåsippans blommor äro verkligen lika täcka som tidiga. Stån- 

 darnes hvita kretsar, utbredda mot blommans himmelsblå eller stundom 

 rödaktiga blad, bidraga mest till dess så utmärkta täckhet, hvartill kom- 

 mer, i blommans raidt, den blekgröna spirsaralingen med sina vårtiga 

 märken. Blommorna sluta sig om qvällen, böja sig nedåt då det regnar 

 och breda ut sig i solen. Växten blommar vanligeu först på tredje 



