283 

 1. Kalflekan (Kablekan) 



(Caltha pRlustria L). 



En mångårig, teraligen upprat eller uppkrökt, glatt och något 

 vattig ört, som då den börjar blomma är omkring qvartershög men 

 äldre blir fotshög eller högre. Den har tågig rot, något köttiga och 

 glänsande, handnerviga och ådriga, naggade, nästan njur- eller hjertlika 

 blad, hvilka slutligen (mot hösten) icke sällan bli handsbreda. Stjel- 

 ken är stundom enkel och 1-blommig, men vanligare delad upptill i 

 tvenne (enkla eller åter tudelade) grenar, hvarje bärande en blomma. 

 Blommorna äro tumsbreda eller större; kalkbladen klolösa, ådriga, guld- 

 gula och under något grönaktiga. Fröhusen plattade, något utstående, 

 sprötade. 



Växer i kärr, på stränder och våta ängar, vid bäckar o. d. (allm.). 

 — Utbr. nästan hela Europa (undant. Italiens och Greklands öar), 

 vestra och norra Asien, samt norra Amerika. 



Blommar mest från slut. April till börj. Juni ("då göken gal, 

 mörten leker och smöret gulnar"); börjar mogna mot slut. Maj. I 

 Lappland börjar den blomma först mot slut. Maj och är der, såsom 

 Linné anmärker, första vårblomman. — Mångenstädes är den så ymnig 

 att hela sträckor lysa gula då den blommar. 



Lika lysande som vanlig, gör sig Kalflekan strax bemärkt och 

 bildar till och med ett utmärkande drag i växtligheten om våren på 

 stränder och våta ängar eller vid bäckar. Den växer der sällskapligt, 

 i stora massor, stundom så täta att hela ängar bli alldeles klädda med 

 de stora, höggula blommorna. Bladen utveckla sig, liksom blomman, 

 tidigt, sedan de under vintern legat dubbelvikta och skyddade inom 

 hinnor. De äro mörkgröna, glänsande och liksom fernissade, så att 

 vatten ej stadnar på dem. Blommorna äro ständigt öppna och vända 

 uppåt, obekymrade om väderlekens vexlingar. Växten uppträder under 

 temligen olika skepnader, men under hvilka kanske flera arter dölja 

 sig. Än bildar den yppiga, resliga stånd med stora blad och blom- 

 mor; än blir den liten med mindre blad och blommor och nedtryckt 

 stjelk. Dertill lärer den stundom bli nästan mångbyggare, i det som- 

 liga stånd bära endast ståndarbloramor under det andra ha sådana 

 blommor jemte de tvåkönade. 



De saltade och i ättika inlagda blomknopparna kunna ätas som 

 kapris, men äro något skarpa liksom hela örtståndet. Gult bläck er- 

 hålles om man kokar blomsaften med alun. — Bien besöka gerna blom- 

 morna. 



Betande kor (och hästar) lemna örten orörd, hvadan de norr- 

 ländska benämningarna på densamsia Smörfånga, Mjölkbloraster 



