285 



deles bra) och V algull (gull — alla gula blommor, men också andra 

 t. ex. Blågull) : R. Dybeck, på Öland, enligt Lindberg, Dall a dockor. 

 RoDBECK d. ä. upptager i sin Vallis Jacobaea (en förteckning på 

 de växter, som odlades på Jacobsdal = Ulriksdal), 1666, Boll-blomstret 

 under namnet Ranunculus globosus. Linné kallar det (i Flora lappon.) 

 en praktblorama, som genom sina gula blomklot gör Lapptrakterna be- 

 hagliga att skåda. 



tt. Aqiiilegia L. 



Kalkbladen 10, de 5 inre (: kronbladen) upptill trattlikt-strutlika 

 med inåt sned mynning, under blomman hornlika, ihåliga, med körtel- 

 artad (boning-alstrande) spets. Fröhusen 5. Fröen glänsande-släta (ägg- 

 runda). 



1. Åcklejan 



(Aquilegia vulgaris L.). 



En mångårig, omkring alnshög, rak och mångblomraig ört med 

 dubbelt-3-fingrade blad, kort och bredt (3-)flikiga och naggade, tums- 

 breda, under blågröna småblad. Blommorna bilda vippa och äro lutande, 

 omkring 1^ tum breda, vanligen blå (nästan violetta), stundom hvita 

 eller blekröda. 



Växer i steniga lundar eller på buskiga backar, i södra och raed- 

 lersta Sverige. Vild är den icke allmän, men förekommer icke sällan 

 förvildad såsom varande en allmänt odlad trädgårdsväxt. — Utbr. nä- 

 stan hela Europa utom det nordligaste och Turkiet, Greklands öar; i 

 Caucasien, Siberien. 



Blommar från medl. eller slut. Juni till in i Aug. ; mognar mot 

 slut. Juli. — Är vanligen glatt eller nästan glatt; mera sällan är stjel- 

 ken hårig. — Hos den odlade växten omvexla blommorna mycket: 

 purpurröda, violetta, blekröda, hvita, stundom utan sporrar och dubbla. 



Acklejans örtstånd är snarare något beskt än skarpt, men fröen 

 lära vara drastiska; de ha brukats mot skabb och onda sår hos barn. 

 — Bien hemta honing ur blommornas sporrar. 



E-edan en del gamle botanister kallade denna växt Aquilegia 

 (Bauhin, 1671, A. silvestris), andra Aquilina och Aquileja (hvadan sven- 

 ska benämningen Ackleja, Akerleja). Man liknade nemligen blomspor- 

 rarne vid örnklor (aquila = örn). — Då Linné utgaf första upplagan 

 af sin Flora suecica var växten endast genom J. Leche känd såsom 

 svensk (mellan Helsingborg och Påhlskiöp, på Strandberget). Sedan såg 

 Linné den sjelf på Kinnekulle (Vestgöta-resan, sid. 32). 



