286 



tS. Aeonltuiu L. 



(Stormhatt- slägtet). 

 Kalkbladen oregelbundna, neniligen 5 yttre kronartade, det öfversta 

 större, hvalf- eller b.åtlikt-kupigt (o: hjelmen), och 2 inre, i den sist- 

 nämnde inneslutna, mycket långt kloade. sporradt strutlika blad (bonings- 

 sporrar eller s. k. kronblad); de tre andra kronbladen äro små och 

 smala eller otydliga. Fröbusen 3 (eller 5). Fröen skrynkliga. — Mång- 

 åriga, prydliga örter med handlikt delade blad och klasvisa blommor. 



1. Nordiska Stormhatten 



(Aconitum seplentrionale Koell. — Aconitum lycoctonum L. suec- ). 



Klibbhårig, rak, 2 — 3 alnar hög, med lång, rikbloramig blomklase. 

 Roten är grenig. Bladen äro 3 — 7-klufna och flikiga (mångklufna), de 

 nedre stora och breda. Blommorna blå, stundom nästan hvita (gul- 

 aktigt-); hjelmen kägellikt-cylindrisk; honingssporrarne nästan uppräta 

 med sammanrulladt horn. 



Växer vid bergs- och fjelhötter i Lappland och norra Sverige till 

 Dalarne och Vermland. F. ö. i Norge, norra Finland och Ryssland. — 

 Blommar om våren och sommaren ("bör räknas bland tidiga blommor"). 



Nordiska Stormhattens rot är ganska giftig, och lärer det i Norr- 

 land brukas att koka den med vatten att dermed döda ohyra, eller 

 lägga den sönderstött i mjölk till "flugraat". Bladen torde vara mindre 

 giftiga, åtminstone tidigt om våren, och torra äta kreaturen dem bland 

 höet, Linné berättar omständligt i sin Flora lapponica, huruledes han, 

 på sin resa genom Medelpad, en gång fick till sin stora förvåning skåda 

 huru de späda bladen samlades, kokades och, utan ringaste olägenhet, 

 förtärdes. Utan förklaring på denna högst oväntade utgång har Linné 

 icke lemnat oss; han frågar om icke orsaken finnes deruti att bladens 

 giftämne antingen utvecklas först sednare eller att detsamma förstörts 

 genom kokningen. "Då jag, säger han, tidigt på våren genomreste 

 Medelpad, fick jag se en qvinna, som samlade blad af denna Aconitura- 

 art. På min fråga hvartill hon tänkte använda dem, svarade hon: till 

 mat. Som jag trodde det hon tog bladen för att vara Geranii-blad, 

 ville jag upplysa henne om misstaget och besvor henne (per superos 

 et inferos) att hon icke skulle tillaga det minsta deraf. Men hon, som 

 å sin sida trodde mig icke känna växten, svarade att här ingen fara 

 vore, att hon rätt väl kände örten och många gånger ätit den o. s. v." 

 Linné såg henne sedan tillreda bladen och både henne, man och barn 

 förtära dera med det oväntade resultat, vi nyss omtalat. Också äter 

 boskapen bladen tidigt på våren men ratar växten vanligen längre fram; 



