290 



XXXV. BERBERIDEiE. 



fl. Berberis L. 



1. Berberis-basken 



(Berberis vulgaris L.). 



Har 2 — 5 alnar höga, uppräta stammar med utstående, kantiga, 

 torniga (taggiga) grenar, smalt-omvändt-äggrunda eller ovala, uddsågade, 

 i taggvecken knippvisa, som unga sammanrullade blad, gula, dubbelt- 

 6-bladiga, 6-ståndrade, 1-spirade blommor och 1-rumraiga, vanligen 1 — 2- 

 (stundom 3 — 4)-fröiga bär. Barken är grå, bastet höggult, veden blek- 

 gul; roten är gul inuti. Törnarna (taggarna) äro till större delen 

 delade i 3 eller 5 (handlikt). Blommorna bilda lutande klasar, hvilka 

 utgå ur bladknippena; deras kronblad äro nedtill på insidan besatta 

 med två brandgula, glänsande knölar (körtlar), mellan hvilka ståndar- 

 strängarne, en och en, äro inpassade. Ståndarknapparne uppbrista med 

 två klaffar, en åt hvar sida, hvarvid mjölet (pollen), som är samman- 

 hängande, dragés med. Märket är stort, rundadt-sköldlikt. Bären äro 

 glänsande skarlakansröda, något kantigt ellipsoidiska med surt-vattigt 

 kött (hvadan busken ock benämnes Surtorn). 



Växer i skogar, lundar och hagar, på steniga backar, berg- och 

 backsluttningar, i södra och medlersta Sverige (särdeles ymnig vid Mä- 

 laren), till Gestrikland. — Utbr. genom hela Europa (undant. det allra 

 nordligaste) till Caucasien, Mindre Asien; inkoml. i norra Amerika (Ca- 

 nada och norra Staterna). 



Blommar i Maj, Juni; mognar mot hösten och bären hänga qvar 

 på busken öfver vintern. Blommorna lukta fränt. 



Berberis-buskens ståndare äro märkliga både för det ovanliga sätt, 

 hvarpå deras knappar uppbrista (se ofvan), som för den egua känslig- 

 heten (retligheten) hos strängarna. Dessa sednare äro något smalare 

 vid midten och der inklämda mellan kronbladskörtlarne, hvarigenom de 

 hållas närmade till kronbladen, men draga, genom sin retlighet, ihop 

 sig (bli smalare) då något (t. ex. en insekt) berör dem nedtill, lerana 

 kronbladen och närma sig spänstigt intill spiran. Detsamma kan man 

 få se tydligt om man med en nålspets vidrörer dem nedtill på inre 

 sidan; likväl endast innan knapparna öppnat sig, emedan strängarne 

 sedan icke längre äro retliga. "Då bien, för att söka honing, vidröra 

 ståndarsträngarne, närma sig knapparna till märket och utkasta sitt 

 pollen, hvilket kan eftergöras med en liten nål", säger Linné (Fl. suec. 

 ed. II), citerande "Baal hortul. monspel." (upptäckaren?). Också andra 



