323 



i'S. ^K^asiiartiuni Br. 



Foderbladen ra. e. m. utstående. Kronbladen hela. Körtlarna 4 

 eller 6. Skidan jemnbred, lansettlik eller elliptisk (lång eller kort); 

 skalen kullriga eller nästan plana, nervlösa eller nästan nervlösa. Fröen 

 två- eller enradiga, gropiga, skrynkliga eller punkterade (små). — Glatta 

 eller nästan glatta örter. 



a) Blommorna hvita. Bladen parbladiga. Blomklasar mot-satta 

 bladen (o: Cardamina Mnch). 



1. Källkrassen 



(Nasturthim officinale Br. — Sisymbrium Nasturtium L.) 



har mångårig, krypande rot (rotstock) och merendels omkring fotshög, 

 pipig (nästan uppblåst), uppstigande, ur de nedersta bladvecken rot- 

 slående, vek och slak stjelk. De nedre bladen äro mest 1-pariga (3- 

 fingrade) och de andra 2 — 3( — 5)-pariga; småbladen äggrundt eller nå- 

 got hjertlikt elliptiska ra. e. m. bugttandade; uddbladet är större, nästan 

 hjertlikt. Ståndarne (och spiran) äro violetta. Skidorna i tum långa; 

 skalen (nedtill) 1-nerviga. Fröen nätlikt-gropiga; rotämnet snedt. 



Växer i källor och bäckar, helst med klart och rent vatten (o: N. 

 aquaticum Bauh. Whlnb.), i Skåne, Halland och på Gotland. — F. 

 ö. utbr. genom hela Europa (undant. det nordligaste), i Barbariet, Ori- 

 enten, Caucasien, Siberien, på Japan, i Amerika o. a. 



Blommar i Juni, Juli (och Aug.). — Omvexlar till storleken; på 

 uttorkade ställen helt liten med nästan rundade småblad (o: N. micro- 

 phyllura Echb.); stundom (Skåne) blir den mycket stor (alnshög eller 

 mera), med lansettlikt-spetsade småblad (o: N. siifolium Rchb.). 



De källor och bäckar, hvilka under vintern bibehålla en viss värme, 

 kunna derigenom hysa växter, som knappt någonsin riktigt hvila. En 

 sådan är Källkrassen. Den växer sällskapligt och utbreder på den san- 

 diga eller dyiga bottnen sina stjelkar, hvilka slå rötter och gerna växa 

 i den riktning, som vattnet strömmar. 



Källkrassen har behagligt skarp smak och lemnar en helsosam 

 sallat, hvartill den också genom örtståndets lösa byggnad särdeles läm- 

 par sig. Den är, säger Wahlenberg (Sv. Bot.), 'till kraft och an- 

 vändning kanske den brukbaraste krasse-sort som finnes och mycket att 

 värdera. Dess smak är måttligt stickande och besk, som den bÖr vara 

 för dietetiskt bruk, något mildare jin hos Skedörten. Den är isynner- 

 het god att tillgripa om våren, och dess bruk hos oss liksom i Tysk- 

 land skulle visst lindra mången olägenhet af den lunga vintern. Man 

 äter Källkrassen icke blott som sallat i ymnighet, utan äfven stundom 



