328 



III upptager han desamma såsom egna arter och som sådana antagas 

 de nu vanligen. Märkligt är att Bauhin och nästan alla gamla bota- 

 nister kände (och benämnde) dessa tre arter sådana som Fries nu 

 återställt dem sedan Linné (i Species) indragit dem såsom varieteter 

 under sin Myagrum sativum. I Mänt. III behandlar Fries särdeles 

 utförligt dessa växters karakteristik, synonymi och historia. 



Dodrornas frön äro rika på olja, som så länge den är frisk är 

 en ganska god matolja, men annars kan nyttjas som bomolja. Den 

 osar mindre och brinner längre än rofolja samt stelnar icke lätt i kuld. 



B) Skidans mellanvägg bred. Rotämnet kantlagdt; hjertbladen 

 plana (Alyssinese). 



£9. Cociklesftfia L. 



(Skedört-slägtet). 



Foderbladen utstående. Kronbladen hela (hvita). Körtlarne (4 

 eller) 2, under de ensamma ståndarne. Skidan m. e. m. rundad eller 

 oval och uppsvälld; skalen mycket kullriga, med stark ryggnerv. Fröen 

 talrika, knottriga, okantade. — Ett- (eller två-)åriga, glatta örter med 

 köttiga blad (rotbladen långt skaftade, hjert- eller spjutlikt-njurlika) och 

 behagligt skarp smak (o: Skörbjuggsörter). 



1. Yanliga Skedörten 



(Cochlearia officinalis L.) 



blir slutligen fotslåug, med talrika grenar, och har äggrundt-elliptiska 

 eller nästan rutlika, vanligen bugtigt eller vinkligt tandade stjelkblad 

 (af hvilka åtminstone de öfre omsluta stjelken), långa blomklasar och 

 nästan klotrunda (eller elliptiska) skidor. 



Växer på hafsstränder i Bohuslän, Halland, Skåne och Blekinge 

 (och ett par ställen i Småland). — Utbr. genom Europa undant. det 

 södra och östra; på Island och Spetsbergen; i arktiska Amerika (enligt 

 Hooker). — Blommar mest i Juni och Juli. 



Skedörtslägtets arter utgöra så verksamma antiscorbutiska (skör- 

 bjuggs-) medel att de, mer än andra, förtjena benämningen skörbjuggs- 

 örter. Mest användes dock denna, hvars örtstånd bör, enligt farma- 

 kopéu, finnas på apoteken (pharm. Herba Cochleariae). Men eme- 

 dan torra växten är overksam, lägges den i sprit eller vatten att ut- 

 draga det verksamma, eller sönderskäras bladen och inläggas med socker 

 till s. k, konserv att begagnas vintertiden (dosis 2 eller 3 lod om da- 

 gen). Verksammast — både såsom diuretisk och antiscorbutisk — är 

 likväl den om våren utpressade saften, hvilken intages antingen ensam 



