350 



Örten är besk, isynnerhet då den växer på torrare ställen (på 

 våtare är smaken mer vattig); dessutom något slemmig. Detta gäller 

 också och ändå mera om roten. Denna har berömts mot sårnader i 

 lungorna, vattensot och gikt; användes dels såsom pulver dels såsom 

 dekokt. Somliga ha påstått att bladen skulle vara verksammare. 



Linné kände eller anmärkte icke heller denna art som svensk. 

 Retzius upptog den först som sådan, men Hartman upptäckte den i 

 Jemtland (1813) och uppräknar den bland Areskutans växter i Vet. 

 Ak. handl. 1814. I allmänhet voro våra Polygalfe mindre uppmärk- 

 sammade innan Fries bearbetade deras systematik (först i Physiographi- 

 ska sällskapets årsberättelse för 1824 och sedan närmare i Novitierna). 



Enligt LECoa sluta sig Fogelörternas blomfransar och vingar om 

 qvällen ; blomman somnar och vaknar åter nästa morgon. "Men efter 

 två eller tre sådana vexlingar mellan sömn och vaka, har den slutat 

 sin bestämmelse. Fodret bortlägger dä den högre färgade klädnad, som 

 det påtagit för att bivista blommans bröllop och blir åter nästan grönt; 

 det anlägger en drägt, som bättre kan gagna och skydda den mognande 

 frukten". 



XL. BALSÄMINEiE. 



t. Inipatiens L. 



1. Yilda Balsaminen 



(Impatiens noli tangere L.). 

 En ettårig, icke sällan alnshög eller större, men späd, glatt ört 

 med mycket vattig, genomskinlig, ihålig, svälldt-ledad, blekgrön stjelk, 

 äggrunda eller smalare, glest sågtandade, tunna, till en del temligen 

 stora blad och nästan citrongula, blodrödt-prickade, mer än tumsbreda 

 blommor, hängande på ganska smala skaft, hvilka till 3 eller 4 grena 

 sig från andra starkare, vid bladen utgående och länge under desamma 

 riktade. Foderbladen äro 2, små, äggrunda, hinnaktiga. Kronbladen 

 äro 4, men två olika, nemligeu det öfre köladt-kupigt, bredt-hjertlikt, 

 litet; det nedre helt, trattlikt och utdraget till en lång, krökt sporre; 

 de 2 inre (sido-) kronbladen lika, bildande blommans stora och breda 

 läpp, hvart nederst deladt i ett mycket mindre (o: 4 olika stora sam- 

 manväxta). Ståndarknapparne äro stora, nästan pillikt-triangellika (i 

 unga knoppar) och bilda slutligen en 5-strålig stjerna; strängarne hänga 

 ihop upptill, äro korta, krökt-kantigt-klubblika, och lossna slutligen då 



