352 



XU. TILIÄGEiE. 



I. Tilia L. 



(Lind-slägtet). 

 Foderbladen 5, skäliga och honingvätskiga (ludna). Kronbladen 

 5, nästan vigglika (hos våra arter). Ståndarne talrika och (hos våra) 

 fria; knapprummen spärrade. Märket kort-5-stråligt ; fruktämnet 5-rum- 

 raigt med 2-äggiga rum (ludet, nästan klotrundt). Frukten mogen 1- 

 ruramig och 1( — 2)-fröig, nötartad. — Träd med vexelvisa, snedt-run- 

 dadt-hjertlika och kortspetsade, sågade blad, snart lossnande stipler och 

 blekgula (rel. små) blommor i qvastknippen, hvilkas skaft är till midten 

 vidväxt ett stort, tuunt och ådrigt, nästan tunglikt, gulaktigt skärmblad; 

 blommorna lukta väl, nästan som honiug. 



1. Skogslinden (Vanliga Linden) 



vTilia parviiulia Elirli.). 



Ett vackert och lummigt träd, sora kan bli 30 eller 40 alnar 

 högt, stammen icke sällan 2 eller 3 alnar i tvärlinie nedtill. Dess 

 egentliga, bästa växetid är omkring 150 år, hvarunder det i allmänhet 

 når nämnde storlek; sedan tilltager det mest — ända till 300 år — 

 i stammens vidd, bvilken slutligen kan bli ganska betydlig, då den t. 

 ex. hos en lind vid llåä i sydöstra Nerike, der ock andra ovanligt 

 stora lindar växa, enligt tiduingsberättelser uppgår till 13 alnar i om- 

 krets nere vid marken; på samma träd skola en del nedre grenar slagit 

 rot och bildat nya stammar, liksom i allmänhet hos gamla lindar de 

 nedre grenarne gerna sloka. Roten är (enligt Dir. Stenberg) normalt 

 lodrät, med många snedt, i spetsig vinkel, utgående grenar, men van- 

 ligare har den kort hjertrot och starka sidorötter. Barken är mörkgrå, 

 temligen tjock, med smala sprickor, den inre slerarik; bastet mycket 

 segt (o: Bas t lind). Bladen äro på undre sidan blåaktiga och i åder- 

 vecken brunskäggiga; deras skaft triudt, glatt, nära Ii tum långt. Skärm- 

 bladen äro omkring 2 tum långa, vanligen längre än det 5 — 7-blora- 

 raiga knippet. Foderbladen äro triangellikt-äggrunda. Frukterna päron- 

 lika (nästan omärkligt kantiga), med tunnt, vårtludet (mjölknottrigt) skal. 



Växer på ängsbackar och bergsluttningar, i skogar och lundar 

 (bildar också mindre sådana), i södra och medlersta Sverige till Ånger- 

 manland (Skuluberget) och Dalarne, till 61 :a breddgraden, sällsyntare 

 mot norden. Tycker om lös, stenblandsd mylla, men ej sankt läge. 

 — Utbr Europa undant. det allra nordligaste och Holland, Portugal, 

 Grekland, Turkiet; i Caucasien, Siberien. 



