354 



Pröen lära kunna rostas och användas som chokolad; ur dem kan också 

 pressas en olja, sona till smaken liknar raandelolja. — Bladen, hvilka 

 också äro slerarika (med skäl kallar Wahlenberg Linden ett slemrikt 

 träd : arbor mucilaginosa), kunna torkas till foder åt får och getter. 



Linden saknar således visst icke märkliga egenskaper eller an- 

 vändbarhet. Härtill kommer att den, såsom Linné yttrar i Flora sue- 

 cica ed. II, är ett ädelt, till blad, blommor och skugga behagligt 

 (också för ängarna) träd ; att den, såsom han säger i sitt Arboretum 

 Suecicum, omplanteras med lätthet, låter villigt klippa sig till häckar 

 o. d., ökar gräsväxten (graraen proraovet), pryder våra promenader, och 

 lifvar landsbygden med sina blommors högeligen angenäma lukt (han 

 liknar den vid Citrus-bloramornas). — I sagor och sånger har linden 

 firats från urminnes tider, och der en enstaka och aflägsen lind före- 

 kommer, höres nästan alltid att den vårdas af ett väsende, som icke 

 skulle lerana trädets antastande ostraffadt (R. Dybeck). 



Ett bland vetenskapens största namn, vår Linnés, härleder sig 

 från detta träd. "Vid Stegaryd i Småland växte nemligen en ovanligt 

 stor lind (uttal, linn), efter hvilken Linnés fader, som var prest, kallade 

 sig Linnaeus ("vastissima in pago Stegaryd vSunnerboae Smolandiae, unde 

 Tiliandri et Linnsei dicti" : L. fl. suec). Enligt Wikström qvarstod 

 detta träd ännu 1822, och traktens allmoge visste berätta att en mycket 

 berömd man burit namn efter detsamma. Således vore det icke under- 

 ligt om Linné skulle, med tanken på detta träd, valt bland andra Lin- 

 den, då han i Philosophia Botanica (sid. 259) uppgjorde sina mönster 

 för växt-beskrifning. 



* Mellanlinden (Tilia vulgaiis Ha}'ue, T. interinedia DC.) likuar Skopsliuden, 

 men blir merendels större och har bladen nästan rent gröna (ehuru blekare) pä undre 

 sidan, flerblommigare knippen, lika långa mm skärmbladel, och nästan klotrunda, tät- 

 ulliga, härd skäliga frukter, hvilka liksom bladen och blommorna äro något större än Skogs- 

 lindens. — Väser vild i Bohuslän (Tanuuis socken) och planteras allmänt till alléer o. d. 

 i södra och medlersta Sverige. Blommar i Juli, men omkring 14 dagar tidigare än 

 Skogslinden. Emedan den utomlands både såsom vild och odlad är allmän, antog Hayne 

 sitt artnamn med hänsyn dertill, Decandolle åter sitt emedan den står liksom luidt 

 emellan de båda andra arterna. 



* Storbladiga Linden (Tilia grandiflora Ehrh.) har håriga årsskott; bladen ilro 

 på undre sidan rent gröna och temligen glest håriga, med något ulliga nervveck; blom- 

 knippena (vanl.) endast 3 — 4-blommiga; frukterna ribbkautiga, tätludna, vanl. omvändt- 

 ägglika (nästan runda), hårdskaliga. — Växer vild i Bohuslän (på öar i Strömstadstrak- 

 ten, upptäckt af Lindeberg 1853); planteras också, men mera sällan. Blommar i (slut.) 

 Juni och Juli. 



Linné ansåg alla på hans tid kända europeiska lindar utgöra en 

 enda art (o: Tilia europaea). 



