369 



omkring 2 tum långa bladskaft, omvändt-hjertlika, koithåriga, helbräd- 

 dade, under icke sällan rödaktiga, småblad och enstaka, 1-blommiga, 

 2 — 3 tum långa, hinnaktigt-tvåskärmade blomstänglar. Blommorna luta 

 och äro tunnbladiga och ömtåliga; kronbladen nästan oravändt-äggrunda, 

 vanligen hvita, violettrödt-åderstrimmiga och vid basen gulaktiga. FrÖen 

 starkt strimmiga på längden, med svagare tvärstrimmor. 



Växer i mossrika skogar (helst fuktig barrskog) och fuktiga skogs- 

 lundar, på mullrik mark, allm. — Utbr. genom Europa undant. Portu- 

 gal, Sicilien, Sardinien och Greklands öar; i Caucasien, Siberien och 

 nordligaste Amerika; på Atlasbergen. 



Blommar mest under Maj, till medl. (eller slut.) Juni (samtidigt 

 med Hvitsippan); mognar slut. Juli eller sednare. — Förekommer stun- 

 dom med rosenröda blommor. De tidigaste blommorna bilda vanligen 

 inga frön utan borttyna; hos andra blommor (särdeles bland de sent 

 utvecklade) utbildas stundom endast 5 ståndare riktigt och kronbladen 

 bli mindre än vanligt eller saknas alldeles. — Blommorna lukta svagt 

 sötaktigt. 



Harsyran är sällskaplig och bildar vackra, större eller mindre 

 mattor: den rödaktiga, tandknöliga rotstocken utskickar nemligen små 

 skott, hvilka lätt utbreda sig i den lösa mark, på hvilken denna växt 

 helst bosätter sig. Bladen somna om qvällen på sina långa purpur- 

 röda skaft och vakna icke särdeles tidigt. Sammalunda mot regnväder, 

 då småbladen vika sig nedåt under det bladskaften stå rätt upp, då 

 de deremot under klart och vackert väder sloka med utbredda småblad. 

 Att dessa kunna intaga en så olika ställning, beror på att de äro le- 

 dade till det gemensamma skaftets spets. — Harsyran hörer till de så 

 välkomna vårväxterna, särdeles som den är en bland våra täckaste 

 skogsblommor. 



Bladen (o: Ostg. Gökmat) ha angenämt syrlig smak, hvadan, 

 med hänsyn till deras likhet med klöverblad, växten också kallas Sur- 

 klöver. Smaken uppkommer af den egna syra (oxalsyra), som hela 

 örten innehåller, och hvilken liknar vinstens- (och ättik-)syra och är 

 "läckrare än citron". Densamma är kylande, antibiliös och antiseptisk, 

 nyttig i febrar, skörbjugg m. m. — Bladens saft stillar törst och kan 

 användas till lemonad. Om den inkokas och får kristallisera, erhålles 

 Harsyresalt (pharm. Sal Acetosellae), som kan brukas till kylande 

 pulver, ehuru cremortartari användes mera såsom billigare. Dermed kan 

 man ock borttaga bläckfläckar och rost på linne. 



Hos Ruppius heter Harsyran Acetosella vulgaris (och officinarum), 

 hvadan växtens nuvarande artnamn. DoDONaeus kallade den (1616) 

 Trifolium acetosura. Den är tecknad i Til-Landz' Icones (1683). 



yyman. Sr. Fanerog. *^ 



