370 



* o. stricta L. och O. coruiculata L., bada gulblommiga och ett- eller tu- 

 åriga, med grenig stjelk, växa förvildade eller spridda med trädgårdsfrön pä några stäl- 

 len, mest i Skåne. (Fr. nov. ed. 2). 



III. IIME (DC). 



Bladen enkla, helbrädd a de, utan ådror och stipler, oskaftade, mot- 

 satta (hos våra). Fröhuset 5- eller 4-rumraigt, men rummen, genom 

 de med midtnerveu invikta skalen, m. e. m. delade i tveune 1-fröiga. 

 Fröhvita saknas. 



4. liioiini (L.)- 



Fodret 5-bladigt. Kronan 5-bladig. Ståndarne 5, oravexlande 

 med lika många, mycket mindre spetsar; strängarne (hos vår art) skål- 

 likt-sammanväxta nedtill. Stiften 5. Fröhuset nästan 10-rummigt; rum- 

 men tvåtandadt uppbristande. 



1. Vildlinet 



(Linum catharticuin L.) 



En ettårig, spenslig, glatt, vanligen 5 — 6 tum hög (men icke 

 sällan också mindre), upprat ört. Stjelken bildar upptill en nästan 

 klynnedelad vippa. Bladen äro något blå- eller gråaktigt gröna, smalt- 

 ovala och (de nedre) nästan oravändt-äggruuda. Blommorna äro små- 

 täcka, nästan klocklika; kronbladen vigglikt-omvändt-äggrunda, trubbade, 

 tunna, hvita, nederst gula. Ståndarknapparne äro uppräta; märkena 

 kuUrigt-knapplika. Fröhusen runda, knappt större än hampfrön. — Un- 

 der blommornas knopptillstånd äro grenarne omkrökta i spetsen, så att 

 knopparne luta eller hänga nedåt, men räta sedan smånigom ut sig 

 tills de slutligen (vid mognadstiden) bli alldeles raka och uppstående. 



Växer på (magrare) ängar, betesmarker och andra gräsväxta stäl- 

 len, icke sällan pä torr och lerig mark, allm. (men saknas i Lappland). 

 — Utbr. genom Europa undant. det allra nordligaste och Sicilien, Sar- 

 dinien, Grekland; i Caucasien. — Blommar från medl. eller slut. Juni 

 till ini Aug.; mognar i (Juli,) Aug., Sept. 



Vildlinet uppträder mest sällskapligt, men döljer sig gerna bland 

 gräs och andra örter. Det har oangenäm, saltaktigt-bitter smak. In- 

 taget såsom dekokt eller pulver laxerar det lindrigt men säkert Man 

 samlar örten under blomningen, torkar och förvarar den. Vid begag- 

 nandet begjuter man omkring i lod ört med | qvarter hett vatten eller 

 vassla och låter vätskan stå täppt tills den kallnat, då den silas och 

 drickes. Orten berömraes också såsom maskmedel och lärer i stor do- 

 sis orsaka kräkning. 



