375 



Bergpirken är en ganska utmärkt art, isynnerhet genom sina tem- 

 ligen stora, nästan hjertlika blad, hvilkas kantprickar äro mycket större 

 än de andra, så att bladen (isynnerhet på undre sidan) tyckas liksom 

 omkretsade med en rad stora svarta punkter. Icke sällan är bladens 

 (särdeles rotbladens) undersida något purpurröd. Genom sina talrika 

 körtlar har växten en temligen stark terpentinlukt, isynnerhet då den 

 gnides. Likväl lära kor äta den ganska gerna, men icke hästar. 



J. Leche anmärkte i Skåne och Linné vid Hunneberg Berg- 

 pirken först som svensk. Linné beskref den (i korthet) redan i Vest- 

 göta-resan, men uppställde den som egen art först i andra upplagan af 

 sin Flora suecica (både i denna Floras första upplaga och i Species 

 ed. I har han den såsom varietet under Luddpirken). 



6. Skönpirken 



(Hypericum pulchrum L.) 

 har nästan krypande, smal stam (rotstock), som bär uppräta, raka, 

 trinda, något rödaktiga, 5 — 10 tura höga, smala (nästan trådsmala) 

 stjelkar (grenar). Bladen äro glatta, tätt genomskinligt-punkterade, un- 

 der grågröna, vanligen delvis purpuraktiga och slutligen icke sällan all- 

 deles blodröda, små (| tum) men något tjocka (stadiga), något hjert- 

 lika. Bloravippans grenar stå nästan rakt upp och äro mest 3-blom- 

 miga. Foderbladen äro rundadt-trubbiga, körtelkantade (svart). Kron- 

 bladen äro små (1| liuie långa), under vanligtvis rödaktiga. 



Växer, efter äldre uppgifter, på en strandklippa nära Kungsbacka 

 i Halland, mycket sällsynt. Enligt J. A. Lefflers uppsats i Botan. 

 Notiser för 1863 är den på nämnde ställe utgången, men funnen vid 

 Mötenas nära Partiled af Stud. A. Belfrage. — F. ö. i södra Norge, 

 Danmark, medlersta Europa, England, Frankrike, norra och nordöstra 

 Spanien, Portugal, Neapel, Dalmatien, Croatien, Ungern, Grekland, Sieben- 

 burgen, Lithauen. 



Blommar i Juli. — Skönpirken är en särdeles täck växt med 

 sina glänsande blad och sina visserligen små men utmärkt klargula 

 blommor, hvartill kommer den vackra rodnad som vanligen råder hos 

 örtståndet. Redan Bauhinus (1650) kallade den Hypericum pulchrum 

 (Tragi). Fries upptäckte den som svensk (Novit, ed. I). 



M. Huss behandlade våra Hyperica i en akademisk dissertation: 

 De Hypericis Sueciae indigenis dissertatio botanica. Upsalise 1830. 



