380 



rucdt-lansettlika med något hjertlik bas), glest naggade blad, bladlika, 

 mycket stora stipler (de raedlersta störst, stundom nära 2 tum långa, 

 med en och annan tand nederst, de nedre nästan lansettlika) och nästan 

 turasbreda, mycket blekt blåaktiga (blåhvita) blommor. 



Växer vid bäckar och på buskiga ängar på Öland (och Gotland). 



— F. ö. i Tyskland, Frankrike, norra Italien, Österrike, Ungern, Sieben- 

 biirgen, södra och medlersta Ryssland. 



Blommar i Juni, Juli. — Förekommer stundom glänsande glatt 

 (0: stipularis Fr.). 



Denna särdeles utmärkta art bestämde Fries i sina Novitier (ed. 

 2) under det nu antagna namnet (han hade i Flora Hall. kallat den 



— egentligen den glatta varieteten — V. stipularis för dess ovanligt 

 stora stipler) och under hvilket redan Clusius, den förste som omtalar 

 växten, upptagit densamma (1583). Fries upptäckte densamma på 

 Öland, 1818, och i Novitierna skildrar han den noga och upplyser ut- 

 förligt dess synonymi och historia. Jfr hans Mänt. III. 120, 126. 



3. Strandviolen 



(Viola stafjfiiina Kit ) 

 är 3 — 6 tum hög, nästan upprat, glatt, och har smalt-triangellikt-lan- 

 settlika, glest naggade blad med rundad eller något hjertlik bas, nästan 

 jemnbreda, till en del långa, örtartade, nedtill sågtandade stipler och 

 mycket blekblå eller nästan hvita blommor. 



Växer på steniga stränder (sötvattens) och sänka ängar, i södra 

 och medlersta Sverige mindre allmän, i norra endast till Jemtland och 

 sällsynt. — Utbr. Skandinavien (undant. Lappland), medlersta och östra 

 Europa, östra Frankrike, Lombardiet. — Blommar i Juli (och Aug.). 



SwARTZ anmärkte först denna art som svensk, vid Stockholm (en- 

 ligt Wikströms Flora), Fries i Skåne (Novit. ed. I, 1817). I sina 

 Novitier ed. II skildrar Fries den (såsom persicsefolia ) närmare, med 

 synonymi och anmärkningar. Jfr också hans Mänt. III. Ruppius är 

 troligen den förste, som omtalar växten; han kallar den Viola persicse 

 foiiis, mucronatis, hvadan Schreber sedan kallade arten V. persicaefolia. 

 Som emellertid detta namn också tillagts Storviolen och f. ö. egentli- 

 gen icke passar någondera, torde man hellre böra antaga Kitaibels. 



* V. pratensis MK. har smalbasigare, lansettlilct-äggrunda blad (basen bredt- 

 vigglik) med upptill bredvingadt skaft, och växer nästan endast på Oland (Fries uppt. 

 1818) och Gotland (Wahlenberg uppt. i Eista och Roma, vid myrkanterna: Vet. Ak. 

 handl. 1806). Fr. Nov. (V. lactea); Mänt. III. 



