389 



Växer i mossiga skogskärr, bland Hvit- eller Eödraossa (Sphag- 

 num), på kärrängar (allm.), stundom vid dyiga sjöstränder. — Utbr. 

 genom Europa undant. Portugal, södra Italien, Sicilien, Sardinien, Grek- 

 land, Turkiet; i Syrien, på Libanon; i Siberien; i norra Amerika från 

 polcirkeln och Unalaschka till Florida och Alabama. 



Blommar under hela Juli, och mognar också mest i Juli. — 

 Troligen mindre varaktig än föregående art men likväl mångårig, ehuru, 

 såsom Wahlenberg anmärker, de små bhdknoppar, som bildas om hö- 

 sten, äro föga märkbara förr än det gamla ståndet nästan multnat, då 

 deras samband dermed lätt förbises. Blommorna äro under Juli månad 

 öppna från kl. 9 f. ra. till middagstiden (L.). 



LoBELius kallade (1581) växten Eorida s. Eos solis major. 



Det är väl knappt någon botanist, som icke vid sitt första möte 

 med Daggörterna förvånats öfver dessa fina växters ovanliga utseende 

 och märkliga egenheter. På dynor af Sphagnum-raossa utbreda sig 

 täcka rosetter af rödaktiga blad, besatta med röda hår, hvilka sluta i en 

 genomskinlig körtel. Dessa blad äro temligen tjocka och håren, som 

 bekläda dem, utsöndra en klibbig vätska, hvilken såsom silfvertrådar 

 sprider sig på mossan. Stängeln, som reser sig ur bladrosettens raidt, 

 är i början inrullad (liksom starabladet på en ormbunke). Blommorna 

 öppna sig endast då solen skiner och sluta sig snart åter för alltid. 



Liksom den nordamerikanska Flugfångan (Diontea), ha också Dagg- 

 örterna rykte om sig att gripa de insekter, som sätta sig på deras 

 blad. Detta ryckte saknar väl icke all grund, men saken tillgår olika. 

 Dionfean fångar insekten genom bladets retlighet (känslighet), Dagg- 

 örterna endast q var håll a den inom bladets hår. Dessa äro nemligen 

 hos ännu unga blad vända inåt bladets midt. Kommer då någon 

 liten insekt att suga den klibbiga vätska, som hårens körtlar utsöndra, 

 tränger han sig under dem, vecklar in sig i slemmet och qvarhålles. 

 Sedermera, under och genom bladets tillväxt, resa väl håren upp sig 

 smånigom och körtlarne torka till och med, men innan detta sker, har 

 insekten redan dukat under. 



Daggörterna äro, genom bladens klibbiga vätska, goda "tätgräs" 

 och lära i Norrland icke sällan (t. ex. i Ångermanland) föredragas 

 framför Fetörten (Pinguicula). Det är bekant att i Norrland är ko- 

 mjölken sommartiden så benägen att surna, att den mest nästan helt 

 och hållet ombildas till vassla. För att hindra detta beredes s. k. 

 tätmjölk, som blir lika seg eller tät allt igenom och bibehåller sig 

 länge i sådant tillstånd. Den skall kunna åstadkommas lika bra genom 

 "tätgräs" som medelst löpe. Första beredningen lärer ske sålunda att 

 man med Daggört ingnider kärlet, silar deri spenvarm mjölk och sedan 



