396 



verkan pä vissa små trollväsenden, nemligen att vålla dem stor sorg 

 och bittra tårar om de råka att vidröra den, hvilket de sålunda noga 

 akta sig att göra, hvarigenom åter örten blir mot dera det säkraste 

 vapnet (Dybeck). 



Växten har annars blifvit mest uppmärksammad och benämnd för 

 den ovanliga skapnaden hos blommans foder, hvilket man tyckt likna 

 än somliga småfoglars ägg (o: Nerik. Duvägg), än pungar (o: Smal. 

 o. a. Harpungar) eller bläsor (o: Skån. B lär er), hvadan också väx- 

 ten hos Ruppius heter Muscipula pratensis vesicaria (vesica = blåsa). 

 Fordom kallades den annars vanligen Behen album, hvadan Linnés art- 

 namn. Vanligaste svenska benämningen är Sm allo r, med hänsyn till 

 det smällande ljud blommorna åstadkomma då de slås mot något (Dal. 

 S mation). 



* Silene maritima With. (Cuciibalus Behen ^ L.) liknar tämligen den vanliga 

 Smällörten, men har starkare och mera krypande rot (rotstock), som bär flera stjelkar, 

 hvilka äro knappt mer än 3-blommiga, endast 5 — 10 tum långa, slaka och vanligen ut- 

 bredda på marken; de bli slutligen m. o. m. träaktiga nedtill. Bladen äro smalare och 

 köttiga, något krökta. Blommorna större, uppräla, och kioubladen äga merendels tyd- 

 ligt, tvätandadt bihang (stiften äro icke sällan 5). — Växer bland grus och stenar på 

 hafsstränderna. Redan FuirÉn anmärkte denna art vid Varberg. LinnÉ omtalar den 

 i vestg.- och gotl.-resorna, men 1 Flora lapponica säger han att de frön af denna växt 

 som han samlade på stranden mellan Torneå och Luleå i Upsala bot. trädgärd lemnade 

 slutligen med den vanliga alldeles lika stånd. — Wahlenberg anmärker att på Bottni- 

 ska vikens stränder äro fröhusen alldeles 1-rummiga. — Fr. Fl. Hall ; No v. Mänt. III. 



2. Lutglimen 



(Silene nutans L.) 

 är en mångårig, merendels 1 — Ii fot hög, småluden och upptill klibb- 

 hårig ört. Stjelken (eller stjelkarne) är upprat, men blommorna äro lu- 

 tande (hvadan artnamnet) och bilda en gles, ensidig vippa, hvars gre- 

 nar äro utstående, 3 — 5 (stundom l-)blommiga. Bladen äro hår- 

 bräddade, lansettlika och (särdeles de nedre) spadlikt- eller smalt-ora- 

 väudt-äggrundt-lansettlika; rot- (rotstocks-)bladen äro knippvisa. Fodret 

 är långt-klubblikt, slutligen trattlikt, hvitgrönt, violett-10-strimmigt. Kron- 

 bladen äro smalt-tvåklufna, gulhvita, med syllika bihang; de äro bäst 

 utbredda om qvällen och under natten (om dagen, särdeles vid solsken, 

 äro de inrullade). 



Växer på grus- och sandbackar, bergssluttningar och steniga än- 

 gar, isynnerhet i kust- och slätt-trakter (till Norrbotten). — Utbr. ge- 

 nom nästan hela Europa; i Algerien, Caucasien, Siberien. 



Blommar från medl. Juni till Aug. ; mognar under Juli. — Före- 

 kommer stundom (särdeles i Vestergötland, Skåne och på Oland) glatt 

 (Fr. nov.). 



