401 

 2. Sandnejlikan 



(Dianthu8 arenarius L.) 



är mångårig, med lång, stark rotstock, som grenar sig och bildar en 

 tät tufva med nästan 1-bloramiga, vanligen 4 — 5 tum höga stjälkar 

 och jemusraala, knappt ^ linie breda, knappt turaslånga, blåaktiga och 

 hårda, sraäsågade blad. Blommorna äro tumsbreda, mycket välhiktande 

 (särdeles nattetid). Fodret är omkring 7 linier långt; byllet omkring 

 i kortare än pipen. Kronbladen äro snöhvita och deras skifva är tråd- 

 smalt-mångflikig, på insidan hårig (stundom glatt). 



Växer på sandslätter i Skåne och på några enstaka ställen i Ble- 

 kinge, Halland och Bohuslän. — F. ö. endast i Finland och raedlersta 

 Eyssland, Preussen (och Holland). 



Blommar (och mognar) från omkring medl. Juli till mot medl. 

 Aug. — Stjelkarne bli stundom 5 — 7 tum höga och delade ända ned 

 i blomgrenar. 



Sandnejlikan fyller, säger Linné i Flora suecica sedan han i kort- 

 het skildrat växten, nattetid Skånes sandslätter med den allra starkaste 

 och Ijufligaste vällukt. Dessa, stundom milslånga, "välluktande sand- 

 slätter" utmed Skånes kuster (särdeles den östra) hade länge varit be- 

 kanta och omtalade, men det var Linné, som under sin skånska resa 

 uppdagade att denna vällukt härrörde af den dittills nästan obekanta 

 Sandnejlikan. J. Leche upptog den först (1744) bland svenska växter; 

 FuiRÉN hade likväl redan 1622 funnit den vid Sölvesborg (o: Caryoph. 

 flore albo adm. odore). Växten är ymnigast vid och emellan Helge-åns 

 mynningar, således i den bugt, som vetter mot bredaste Östersjön och 

 är mest utsatt för dess stormar. Också var det der, som "de väl- 

 luktande fälten först blefvo ryktbara", som Linné fann välluktens orsak 

 (Skåne-resan, sid. 74), och der Wahlenberg valde originalet till teck- 

 ningen i Svensk Botanik. Han säger: "Med sin findelta blomma öfver- 

 täcker den (Sandnejlikan) sanden nästan som snökofvor, hvilka fläkta 

 och spridas af vinden. Under denna lätta hvita betäckning finner man 

 sanden fästad af växtens blad o. s. v. Att denna så välluktande Nej- 

 lika fortkommer på sådana ställen, finner man vid närmare betraktande 

 ganska naturligt, ty den magra sandens yta upphettas starkt af solen, 

 så att sådan kryddaktighet kan bildas, medan den under varande fuktig- 

 heten, som på djupet aldrig öfverger hafssanden, underhåller vegeta- 

 tionen". 



Sandnejlikan bidrager att göra betet på dessa sandslätter mycket 

 begärligt för fåren, och man tror äfven att det i vissa trakter af Skåne 

 ypperliga fårköttet blir sådant genom detta bete, då deremot, enligt 



Nyman, Sv. Fanerog. '^" 



