428 



Den kan äfven göras till hö och med större lätthet än man af väx- 

 tens saftighet skulle förmoda. Detta hö skadas nemligen mindre under 

 torkningen af regn än andra foderslag". Som växten utvecklas hastigt, 

 kan den, åtminstone i landets sydligare delar, sås och skördas två gån- 

 ger om året på samma plats. — Fröen ätas af höns och andra foglar 

 och lära också kunna malas och blandas bland mjöl till nödbröd. 



2. Bergfrylet 



(Spergula Morisonii Bor.) 

 är blåaktigt grönt och vanligen glatt (men stundom körtelhårigt upptill), 

 merendels 5 — 6 tum högt. Stjelken är smalare men stadigare och 

 starkare ledad än hos föregående art. Bladen äro kortare, nästan trinda, 

 släta. Ståndarne vanligast 5. 'Fxöen plattade, nästan kaklika, med 

 knottrig rand och bred, strålstrimmig, blekbrun hinnkant. 



Växer på berg och klippor, torra (sandiga) backar, mindre all- 

 män, i nordligaste Sverige sällsynt och i Lappland icke alls. — Utbr. 

 Skandinavien, Holland, Tyskland, Belgien, Frankrike o. a. 



Blommar i Maj, Juni. — Blommorna äro sällan öppna, enligt 

 F. ScHULTZ endast kl. 2 — 4 e. jn. 



Fries upptog först denna art bland svenska växter i sin Flora 

 hallandica (1818). Nästan samtidigt anmärkte Wahlenberg densamma 

 xn] Upsala (Flora upsaliensis), och Hartman upptog den i sin Floras 

 l:sta upplaga (1821), — allt såsom Spergula peutandra L., med hvilken 

 den ansågs identisk. Men Boreaus o. a. undersökningar ha visat att 

 denna utgör tvenne arter och att den växt, LiNNi: närmast menade med 

 S. pentandra och hvilken han noga kände genom Loefling, mest till- 

 hör södra Europa. Th. Fries fastade, i Botan. Notiser för 1857, först 

 uppmärksamheten på att vår art tillhör Boreaus Spergula Morisonii. 



t5. Ijeplgonitm (Fr.) Wahlb. 

 (Fjällnarv-slägtet). 



Fodret 5-bIadigt. Kronbladen m. e. m. blekröda. Ståndarne 

 10( — 3). Stiften 3. Fröhuset 3-skaligt (till basen); fröen nästan päron- 

 lika, äggrunda eller rundade. — Vanligen flerstjelkiga och m. e. m. 

 nedtryckta örter, glatta eller (särdeles upptill) ra. e. m. beklädda med 

 körtelhår. Blommorna i knippklasar. 



I. Hafsfrylet 



(Lepigonum inarinum Wahlb.) 

 är mångårigt, till alla delar större än de andra arterna, något köttigt, 

 nästan glänsande och gulaktigt grönt, med omkring 5 tums eller högre, 

 något platta, temligen stadiga stjelkar och jemnsmala, halftrinda, trub- 



