SVENSKA FÄNEROGAMERNA 



och deras natur-hisioiia. 



L. CUGURBITACEiE. 



fl. Bryonia L. 



1. Hundrovan 



(Bryonia alba L ). 



En rnångärig; ört, som på den lån^a och svaga men mycket gre- 

 niga, 5-kantiga stjelken (eller stjälkarna) har — bladen motsatta — 

 långa, trådsmala och skruflikt vridna klangen, medelst hvilka den 

 klättrar, icke sällan mer än 3 alnar (hvadan växten stundom kallas 

 Helgereva). Roten är grenig, hvit, och blir ansenlig, ofta armstjock; 

 "den Ökas årligen till sin köttmassa, men alla sugkärl bortdö om hö- 

 sten och nya utvecklas om våren" (Dir. Stenberg) Bladen äro vexel- 

 visa, handlikt 5-flikiga, tandade, knölprickigt sträfva, stundom nära hands- 

 breda. Blommorna äro sarabyggare (stundom nästan tvåbyggare), gul- 

 gröna, klasvisa; ståndarbloramorna nästan dubbelt större än spirblom- 

 morna. Fodret är 5-klufvet, kronan 5-delad, nätådrig. Ständarknap- 

 parna äro 5 (enrumraiga), men strängarna endast 3 (o: tvä ståndare 

 sammanväxta). Stiftet är 3-klufvet; märkena stora. Frukterna äro 

 bärlika, 5 — 6-fröiga, klotrunda, svarta, stora som små ärter (bredare 

 än blomman på desamma). 



Växer mest vid gärdesgårdar, häckar och annan stängsel, helst i 

 eller nära städer och byar, i södra och medlersta Sverige. — Blom- 

 mar i Juni, Juli, (Aug.); mognar sent pä hösten. — Utbr. nästan 

 endast medlersta och östra Europa; Caucasien. 



Hundrovans örtstånd luktar vämjeligt och intet kreatur utom ge- 

 ten äter det. Roten, hvilken också kallas Quesrot, har samma lukt, 

 är besk, och hyser, isynnerhet om våren, en mjölklik men skarp saft. 

 Om man skalar och rifver den nyss upptagen, tillslår litet vatten, 



Ny nian. Sv. Fanerog. II, ^ 



