motsatta (eller knippvisa), ovala eller nästan äggrunda, tätt smäsågade 

 (något lika Vildapelns, hvadan namnet); deras sidonerver bågkrökta, 

 vanligen endast 6; de unga bladen äro ofta sraåludna. Bloraraorua 

 bilda små täta knippen (mest nedom blad knippena) och äro vanligast 

 nästan tvåbyggare, (norraalt) 4-bIadiga och 4-ståndrade. Kronbladen 

 äro gulgröna. Märken vanligen 4 (lika många nedtill hopväxta stift). 

 "Bären" äro merendels 4-steniga, svarta (omogna gröna), inuti gröna, 

 stora nästan som blåbär eller små ärter. Fröens hjertblad inrullade 

 (båtlika). — Roten är mera pälrot och har brun bark (Dir. Stenberg). 



Växer i torra och steniga lundar och hagar, på buskiga bergs- 

 och skogsbackar, i södra och medlersta Sverige. — Blommar i Juni 

 till omkring medl. Juli; börjar mogna tidigt. — Vid Alleberg i Vester- 

 götland anmärkte Linné en knappt qvartershög och mycket krypande 

 "afart". — Utbr. Europa utom det nordligaste; Caucasieu, vestra och 

 södra Siberien. 



Getapeln är, säger Swartz, en ibland de nyttigaste buskar, som 

 finnas i vårt klimat. Af "bären" och deras mörkgröna, mindre be- 

 hagligt luktande och vämjeligt beska innanmäte kan beredas en sirup, 

 som är lindrigt laxerande (o: Rhamnus solutivus Dod.). Liknande ver- 

 kan har också mellanbarken, använd såsom dekokt, men åstadkommer 

 tillika lindrig kräkning. Af bärsaften beredes den för målare väl be- 

 kanta färg, som kallas Saftgrönt; också gul och röd färg kan beredas 

 deraf. Saftens färg är nemligen olika efter åldern, o: saffransgul hos 

 de gröna bären, men nästan mörkröd hos de fullmogna; densamma 

 kan också brukas till skinnfärgniug m. ra. Flerestädes på landet är 

 barken bekant såsora färgmedel både till gult och rödt; först bör likväl 

 ytterbarken borttagas. Denna är tradig nästan som getragg, hvilket 

 gifvit anledning till namnen Getapel, Gettåste. Veden är hård, 

 gulaktig med äldre rödaktig kärna, låter bra arbeta och polera sig, 

 och kan användas af både snickare och svarfvare. Såsom varande seg, 

 brukas den dessutom med fördel till harfpinnar o. d. — Getapeln 

 passar bra till häckar emedan den både låter klippa sig och stän- 

 ger väl. 



För sina färg-egenskaper kallas växten i somliga landsorter Lette- 

 träd (o: Färgträd, af det isländska litr, färg), och kanske för dess 

 vomitiva sådana Kräketorn (såvida icke menas Kråktorn), i andra 

 för barkens getraggiga utseende då den brytes Getbark, Getbarks- 

 träd, hvartill ock sagan om Fan och Geten knyter sig. I Östergöt- 

 land är benämningen Valbjörk, i Bohuslän Valborg (samma ord 

 förvridet), liksom, enligt Dybeck, allmogen ännu pä sina ställen räknar 

 trädet, helst då det förekommer enstaka, till "valbuudna" och anser det 



