12 



3. Stjernbräckan 



(Saxifraga stellaris L.) 

 är mångårig (men ovaraktig, nästan tuårig), med vanligen knappt 4 

 eller 5 tums, svag stängel, som upptill delar sig i några nästan en- 

 blomraiga grenar. Bladen bilda en utbredd rosett vid roten och äro 

 tunna, spetsigt-vigglika, glest sågade, vanligen nära | tura länga. Kron- 

 bladen äro hvita, något olika, de största nära två linier långa. Frö- 

 huset blir slutligen alldeles tudeladt. 



Växer i fjelltrakterna, vid bäckar och på andra fuktiga, något 

 skyddade ställen, allra. — Blommar i Juli, Ang. — Utbr. Europas 

 alper och högre berg, arktiska Ryssland, Siberien, arktiska Amerika, 

 Grönland, Labrador, Island, Spetsbergen. — Förekommer stundom med 

 endast en blomma, de andra ombildade till små gyttrade blad (Linnés 

 Fl. lapp. tab. 2. f. 3). 



Också Stjernbräckan förekommer redan hos Mårtens (Herba foliis 

 Aloés), och RuDBECK lät måla den under sin resa i Lappland. LiNNÉ, 

 som sedan dersammastädes iakttog växten, beskref den i sin Flora 

 Lapponica, men tecknade endast nyss omtalade missbildning "in gratiam 

 botanophilorum". Arten utmärker sig strax med sin nästan stjernlika 

 krona (o: Lappska Stjernor L.). En bland våra vanligare fjellväxter, 

 utbreder den geriia sina mjuka och glänsande, än rent gröna, än brun- 

 eller rödaktiga bladrosetter invid skummande bäckar eller annars der 

 kyliga vattenångor underhålla svalka och fuktighet. Icke sällan ökar 

 den sig genom ett eller annat litet rotskott, bildande på detta sätt 

 nya bladrosetter och stånd. 



4. LjuDgbräckan 



(Saxifraga oppoäitifolia L.) 

 är mångårig med 4-radigt tegellagdt-bladiga, vanligen 5 — 6 tum långa, 

 ganska greniga stjelkar, hvilka äro slankiga, utsträckta, eller hänga på 

 mark och klippor och uppsticka korta, knappt tumshöga, enblommiga 

 grenar. Bladen äro hårda, motsatta, äggrunda eller omvändt-äggrunda, 

 hål kantade, tvärtrubbiga med en rund grop, endast linielånga. Blom- 

 morna äro teraligen stora, nästan rosenröda eller rödvioletta (sällan blå 

 eller hvita ; vid torkning bli de bläaktiga. Kronbladen oravexla till 

 formen. 



Växer pä klippor o. d. i de högre fjellen, helst der snövatten 

 nedsipprar (allra.). — Blommar i Juni, Juli. — Utbr. nästan alla Eu- 

 ropas alper (undant. b. a. Turkiets); norra Finland, arktiska Ryssland, 

 Spetsbergen, Island, Siberien, ön Unalascbka. 



