13 



Både genom sina vackra, nästan som Backtimjan utbredda eller 

 på klipporna hängande mattor eller stjelkar och sina, i förhållande till 

 den låga växten, stora blommor, blir Ljungbräckan en blmd fjellens 

 skönaste prydnader. Små men talrika blad, — 4-radigt ordnade och 

 motsatta (hvadan artnamnet) — bekläda tätt de mycket greniga, blom- 

 rika stjelkarna, hvilka derigeiiom erhålla ett visst Ijunglikt utseende, 

 som torde kunna försvara vår svenska benämning. Bladen äro ut- 

 märkta genom sina styfva och spetsiga kanthår och sin tjocka, tre- 

 kantiga, tvära och liksom genomborrade spets. — Växten är bekant 

 som nordisk ända sedan Mårtens Spetsbergs-resa. Uudbeck d. y. fann 

 och lät måla den i Torne-Lappraark, Linné granskade den under sin 

 lappska resa, intog och tecknade den i Flora Lapponica, och Wahlen- 

 BERG beskref den närmare i sin. 



5. Kärrbräckan 



(Saxifraga Hirculus L) 

 är mångårig, med svag rot och upprat och enkel, nära 5 — 10 tum 

 hög, temligeu tätbladig stjelk, som upptill är tunnt-brunullig och bär 

 några (1 — 4) klocklika, gula, stora blommor; vid roten äro vanligen 

 några varaktiga bladskott. Bladen äro sraalt-lansettlika, helbräddade. 

 Fodret är fritt, slutligen nedviket. Kronbladen äro dubbelt eller mera 

 längre än foderbladen, guldgula, brandgult-punkterade och nedtill brosk- 

 aktigt tvåprickiga. Fröhuset är nästan trindt, 3 — 4 linier långt. 



Växer i Lapplands (särdeles Torne-) skogskärr, samt i kärrmarker 

 och mossar på några spridda punkter i Jemtland, Ångermanland, West 

 manland, Vester- och Östergötland, Småland och Skåne. — Blommar 

 i (Juli,) Aug. ; börjar mogna med Aug. — Utbr. Brittanien, Skandi- 

 navien, Island, Spetsbergen, Ryssland, Österrike, Tyskland, Jurabergen, 

 Piemont, Caucasus, Siberien, Kamtschatka, arktiska Amerika. 



Genom sitt växställe skiljer sig denna art helt och hållet från 

 våra andra Saxifrager. Den älskar, anmärker Wahlenberg, "sådana 

 kärr, som så pass närma sig till mossars beskaffenhet att de bära föga 

 starrarter, utan mest äro uppfyllda med kärr-hypna." Der kärren "äro 

 nog stora för att kunna åstadkomma tillräcklig grundkyla och fuktig- 

 het", der växer Kärrbräckan, — i det sydligaste Skåne lika bra som i 

 det nordligaste Lappland, så att den "blir ett af de största bevis pä 

 huru mycket jordmonen eller localen kan öfvervinna klimatets inflytelse." 

 Eget nog kände Linné (Fl. Suec.) växten utom från dess första väx- 

 ställe (i första upplagan det enda), Brestad i Småland ("Lib. Bar. A. 

 H. Wrangel"), endast från de båda närande ändpunkterna (genom E. 

 EosÉN och P. Adlerheim). Eetzius meddelade anmärkningar om ar- 



