17 



lukt, hvadan växten icke sällan kallas Mandelblomma. På Öland 

 får den för sina knölar (knopplökar) heta Hållsknoppar. Dessa 

 äro beska. — Växten innehåller, isj'nnerhet vid blomningstiden, färg- 

 ämne, så att då med alun och vinsten betadt gods kokas derraed, blir 

 det olivgult. 



Också denna art uppträder nästan alltid i talrika stånd, icke sällan 

 så talrika att den under våren kläder kalare sluttningar och marker 

 nästan hvita med sina blommor, med hvilkas hvithet Styfmorsviolens 

 rikare färgning då gerna omvexlar. F. ö. sällskapar den vanligen raed 

 Fälttåg, Vårälskling, m. fl. — Bien besöka mycket blommorna för ho- 

 ningens skull. 



Växtens artnamn och vår svenska benämning häntyda på dess 

 egendomliga "rotknölar" (knopplökar), eller, såsom man förr sade, dess 

 "gryniga rot (radix granulata)". Somliga gamle botanister kallade den 

 för dess talrika, hvita blommor S. alba (Dod.), under hvilket namn den 

 också fanns på apoteken. 



10. Lutbråckan 



(Saxifraga cernua L) 



är mångårig, spenslig, och har upprat ehuru något bugtig, glesbladig, 

 enkel, omkring 5 tura hög stjelk, hvars spets är nästan hårsmal och 

 vanligast bär en enda, starkt lutande, stor, hvit blomma, som sällan 

 utbildar frön, utan bibehåller arten sig mest genom små knopplökar, 

 som sitta dels vid roten dels i bladvecken, flera i hvart. Bladen äro 

 tunna, de nedre och nedersta (rotbladen) 5 — 7-flikiga, de andra 3- 

 flikiga eller hela. Kronbladen äro smala, 4 eller 5 gånger längre än 

 foderbladen. 



Växer på eller vid de högre fjellens fuktiga klippor eller andra 

 (helst genom snövatten) våtaktiga ställen, allmännast i Lule-Lappmark. 

 — Blommar i Juli, Aug. - Förekommer stundom (Torne-Lappmark) 

 3 — 5-bloramig; blommorna äro då något mindre men fröbildande och 

 knopplökarna färre. — Utbr. Skottland, Ncrge, norra Sverige, Lapp- 

 land och arktiska Uyssland, Spetsbergen, Siberien, Karatschatka, arktiska 

 Amerika, Island; Karpaterna, Alperna i Österrike och Schweiz. 



Sådan Lutbräckan vanligast och på skyddade ställen, såsom vid 

 klippor, uppträder, och sådan vi nyss skildrat densamma, utgör den 

 egentligen endast ett artens (genom växstället betiiigadt) mest knopp- 

 alstrande och sterila tillstånd, ehuru den är den egentligen Linnéiska ty- 

 pen och den som bäst kan kallas Lutbräcka. Fodret, som icke hy- 

 ser någon frukt, är derföre deladt nästan ända till basen och kronblad 



2 



Nyman. Su. Fanté-og. 11. '^ 



