18 



och ståndare äro starkt utvecklade. Om stjelken grenar sig och blir 

 flerblommig, sker detta ända långt ned och i den medlersta blomman 

 alstras stundom löklika utskott. — Artens egentligen frukt- och frö- 

 bildande tillstånd förekommer nästan endast i Torne-Lappmark, på de 

 öppnaste (och äfven torrare) fjellarna, har mest 4 eller 5, något mindre 

 blommor på kortare och tjockare och dertill tätt körtelhåriga skaft och 

 med endast till raidten klufvet foder, — Ett på öppna ställen upp- 

 kommande mellantillstånd mellan dessa båda är mest 3-blomraigt med 

 nästan uppräta, kortbladiga och derigenom mera öppna blommor ("med 

 fruktansättning"). Det sistnämnda är väl att betrakta som artens gynody- 

 namiska (spirväldiga), och det förstnämnda som dess androdynaraiska 

 (ståndarväldiga) tillstånd, ett förhållande, hvilket, såsom vi sett, också 

 inträffar hos den vanliga Stenbräckan. 



Linné upptäckte denna art i Lappland, beskref och tecknade den 

 i sin Flora Lapponica. Wahlenberg tillade i sin åtskilliga iakttagelser 

 om växten; sednare skildrade han och Ljbstadius tecknade, i Svensk 

 Botanik, arten i dess olika skepnader. 



11. Bäckbräckan 



(Saxifraga riviilaris L.) 

 är mångårig, med endast 1 — 2 tum hög och 1 — 2-blommig, vanligen 

 l-(eller 2-)bladig, spenslig stjelk eller stjelkar (grenar). Bladen äro 

 mest alla (utom ett, stundom alla) samlade vid roten, små men långt 

 skaftade, nästan njurlika, 5- eller 3-flikiga; skärmbladet är oravändt- 

 äggrundt, helt. Blommorna äro bredt-klocklika, små, hvita, stundom 

 rödletta. 



Växer vid skyddade bäckar, rännilar och källsprång, på våt mark 

 vid klippor, i fjellen, särdeles de högre. — Blommar i Juli, Aug. — 

 Förekommer stundom (högst upp på fjellen) stjelklös och med blekröda 

 blommor. — Utbr. Island, Skottland, Norge, norra Sverige, Lappland, 

 Spetsbergen, Siberien, Kamtschatka, ön Unalaschka o. a., arktiska Ame- 

 rika, således rundt kring polcirkeln. 



Denna lilla men täcka art saknar de båda föregåendes knopp- 

 bildning. Till ersättning har den erhållit ett mot örtens litenhet gan- 

 ska ansenligt fröhus, hvilket, nedtill omslutet med foderpipen och väl 

 bevaradt, likväl når långt utom densamma. Från artens sig temligen 

 lika växställe torde man kunna härleda dess alltid nästan lika storlek 

 eller att den alldrig ränner ut i någon synnerlig slankighet (Whlnb.). 



Också den, såsom vi ofvan sett, riktigt arktiska Bäckbräckan upp- 

 täckte Linné i Lappland (på Walliwari i Lule-Lappm.), der den, såsom 

 han anmärker, var sällsyntast bland alla Fjellbräckorna. I sin Florula 



