21 



Växer mest på gamla tak och murar på landet, men också på 

 berg och klippor, i södra och medlersta Sverige t. o. m. Vestergötlapd, 

 Södermanland, Nerike och Vestmanland (Skinnskatteberg). — Blommar 

 i Juli och Ang. — Utbr. Europa utom det allra nordligaste och Italiens 

 öar, Grekland och nästan hela Turkiet; i Caucasien. 



Denna växt saknar icke användbarhet, isynnerhet såsom husmedel 

 på landet, och har den troligen från början och ursprungligen varit 

 odlad och sålunda inkommit i vår Flora. Bladens saft är syrlig och 

 något sträf; blir "rajölkhvit och stadig som en salva" om stark spiritus 

 vini tillblandas. Har rekommenderats till utvärtes bruk vid sårnader 

 och hudskador, mot vårtor och fräknar. Kokad med lika mycket bo- 

 ning och helt litet alun, berömraes den mot torsken, då blandningen 

 med en pensel strykes på tungan. Taklökssaft och honing användes 

 till gurgelvatten i halsfluss. Bladen, krossade, tjena till omslag vid 

 brännskador och att pålägga nyskurna liktornar sedan man borttagit 

 ena bladsidans hud. Roten är skarpt besk. Att den planterats på 

 taken har säkerligen sin grund i den gamla tron att den skulle skydda 

 huset mot ondt och gifva lycka. Sålunda trodde man att den kunde 

 afvända åskslag, hvadan den i Tyskland lärer kallats "Donderbart"; i 

 Halland tror man ännu, enligt Fries, att den skall medföra "tomtebo- 

 lycka" och på Gotland dets;imma då den trifves väl. 



I likhet med Saftväxterna i allmänhet, är Taklöken för sin näring 

 och sitt bestånd tidtals nästan oberoende af både jord och vatten ; det är 

 som om dessa växter då skulle få sitt uppehälle endast från luften. Der- 

 igenora bli de också i stånd att, lösryckta från sina växställen, under lång 

 tid uthärda en behandling, som genast skulle döda andra växter. Man 

 kan utan vidare omsorg om dem föra dem långa vägar, glömma dem 

 under månader, och ändå lefva de, kunna planteras och växa. Säkert 

 har mången botanist, som trott sig genom pressning och torkning 

 vederbörligen dödat t. ex. en Sedum, med ledsnad funnit den lefva i 

 sitt herbarium ännu långt efteråt. Och kanske är bland dessa växter 

 Taklöken den segaste och lifaktigaste. Dertill ökar den sig mycket 

 genom de små bladrosetter, som vanligen utbildas från den gamla blad- 

 rosetten; dess slägtnamn (Sempervivum ^ det som alltid lefver) är så- 

 ledes väl berättigadt. Märkligt är dessutom huru gerna växtens gröna 

 delar bli rödaktiga, troligen en verkan af solen, för hvilken den är ut- 

 satt. De unga rosettbladen, hvilka i början äro ljusgröna, bli sedan 

 blåaktiga, mörkna mer och mer, så att de slutligen, isynnerhet i spet- 

 sen, bli bruna och violetta; stjelkbladen äro mest rosen röda (blommorna 

 alltid); således blir Huslöken en icke blott .vacker utan äfven egen- 

 domlig takprydnad, bland grönskande mossor och Fetknopp. — Blom- 



