32 



rader, såsom Getrams och Elgrams. — Praktdunan är en växt, som 

 kanske utvecklas bäst och skönast i den höga norden, ja Wahlenberg 

 säger att den i intet land är så ymnig och tillika så präktig som i 

 vår högsta nord. Den reser gerna sina blomspiror i skogsbrynet eller 

 lyser dermed upp barare, helst brända ställen eller hyggen kring upp- 

 vräkta trädrötter, ini mörka skogen, och uppträder icke sällan så tal- 

 rikt, att den låter hela sträckor skimra i rosenrödt. Ofta nog sällskapar 

 växten med Hallon- och Trybusken. — Blomaxet utslår sin nedersta 

 blomma först och sedan de andra i den ordning de sitta, men märkena 

 utbreda sig först sedan deras blommas egna ståndarknappar redan äro 

 tomma, sä att närande märken bekomma sitt frömjöl från de närmast 

 öfre blommorna. Genom denna enkla inrättning bibehåller sig hvar 

 blomma öppen längre tid, hvarigenom åter hela växtens blomning måste 

 räcka längre. Fröhusen mogna ock i den ordning blommorna utslagit. 

 Praktdunans rotstock är stärkelserik och kan beredas till mjöl, 

 som med någon tillsats af sädesmjöl lemnar ett sundt och närande 

 bröd. Dess späda, hvita skott lära kunna ätas som sparris om våren. 

 Frödunet, helst blandadt med tagel, duger till stoppning i kuddar och 

 madrasser och skall t. o. m. kunna nyttjas till åtskilligt annat hvartill 

 bomull användes, t. ex. tråd. Redan vid medlet på förra århundradet 

 väckte en prost Westbeck, som 1744 utgaf "Underrättelse om tvänne 

 slags Svensk Bomull", uppmärksamhet på detta duns nytta, hvadan 

 också detsamma kallats Westbecks Bomull. För denna ulls vinnande i 

 större skala, tillråder han växtens plantering, hvarigenom man på samma 

 gång skulle kunna binda sandmarker, såsom också annars föreslagits. 

 Huru ullens (dunets) rensning och redning skall kunna tillgå har Dir. 

 Ljungqvist beskrifvit och afritat i Vet. Ak. handl. 1745. 



Växtens benämning Mjölkört, i somliga trakter Råmjölka, 

 Imjölka m. m., häntyder på dess sedan gammalt bekanta egenskap att 

 öka mjölken hos kor. Utom kon äter också fåret och geten örten gerna; 

 likaså björnen (L.). Kamtschadaler och Ryssar lära begagna bladen till 

 ett slags thé, och med Flugsvamp och Mjölkört skola isynnerhet Kamt- 

 schadalerna bereda en rusdryck, liksom de också berättas äta de skalade 

 stjelkarne. En del Lappar och nybyggare kalla växten Almokke, Al- 

 mykke, och man ser den icke sällan prunka kring skogslapparnas kå- 

 tor ("locis stercoratis") "så att man kunde tro dem vara gudars och 

 gudinnors palatser" (L.). Också är den mycket mera lysande än någon 

 annan lappsk växt och hela dess utseende mycket olika andra lappska 

 växters (Whlnb.). På dess reslighet — Praktdunan är en bland våra 

 högsta örter — lärer den skånska benämningen Kropp syfta. Linné 

 kallade den en kunglig växt (planta regia), och åberopande Rudbeck, 



