38 



hjertlika, spetsade, svagt och glest tandade, nästan glanslösa blad, hvilka 

 äro stadigare och mindre genomskinliga än hos de båda andra arterna. 

 Foderbladen äro gröna eller, särdeles invändigt, rödaktiga. Frukterna 

 äro nästan päronlika, nära 1| liuie långa. 



Växer i lundar och skogar i södra Sverige (temligen sälls.), mest 

 i Skånes bokskogar. — Blommar i Juli (, Aug.). — Utbr. Europa 

 undant. det nordligaste och Sicilien, Grekland; i Caucasien, Siberien, 

 nordligare Amerika. 



Linné upptäckte denna art, som svensk, vid Hunneberg och be- 

 skref den i sin Vestgöta-resa. Eedan Lobelius (1581) kallade växten 

 Circaea liitetiana. 



* C. inf, ermedia Eluh. är vanligen 8 — 12 tum hög, nästan glatt, och har 

 hjertlika, spetsade, starkt-tandade, glänsande blad; foderbladen äro hiniiartade, i spetsen 

 rödaktiga; frukterna nästan päronlika. Växer sälls. i bokskogar i Skåne (ouh Halland), 

 på fuktig mark, ocii blommar i Juli, Aug. — Relz. suppl. 



2. Lilla Hexörten 



(Circaea alpina L.) 



är mycket späd, endast 3 — 8 tura hög, glänsande glatt, blekgrön, med 

 svaga, rödaktiga, vattiga och uppsvälldt-ledade stjelkar (eller grenar). 

 Bladen äro lijertlika, kort spetsade, starkt tandade, svagt-hårkantade. 

 Foderbladen äro hinnartade, hvita och röda. Kronbladen mycket små, 

 i knoppen blekt rosenröda. Frukterna äro klubblika, knappt J Ii*- 

 nie långa. 



Växer i fuktig skogsmark och i skuggrika, fuktiga lundar, icke 

 sällan vid multnande trästubbar, vid skuggiga bäckar och berg, på 

 mullrik mark (svartmylla). — Blommar i Juni, Juli (och Aug.); börjar 

 mogna med Aug. — Utbr. Europa undant. Holland, Portugal, Spanien, 

 Sicilien, Sardinien, Grekland, Turkiet; i Caucasien, Siberien, nordligare 

 Amerika. 



Denna art upptages redan i Eudbecks Hortus, 1685 (Circaea sue- 

 corum minor) och Celsii Catalogus, 1732 (Circaea minima Gol.); dock 

 lärer Fuirén förut (1623) anmärkt den i Halland. 



Circpeorna äro egentliga skuggväxter; deras späda byggnad tål 

 icke att utsättas för solens strålar. De älska skogens skugga och eu 

 mullrik mark, äro genom sina krypande rötter sällskapliga, och upp- 

 träda mest med talrika stånd. Deras känslighet för ljuset visar sig i 

 den olika riktning, som deras blad och grenar kunna antaga efter dettas 

 olika styrka. Under mognaden sänka sig blomskaften; de äro, liksom 

 bladen, ledade till axeln. 



