43 



Mellanbarkeu färgar gult. Bladen ätas af boskapen, äfven torra. De 

 många odlade äplesorternas flerfaldiga användning torde vara bekant och 

 hörer dessutom icke bit. Vildäplen rekommenderas mest till cider- 

 beredning. Cidern är en smaklig och helsosara, vinartad dryck ("äpel- 

 vin"), och erhålles genom den utpressade saftens jäsning. Svensk Bo- 

 tanik berättar att i Herfordshire i England, på en trakt af omkring 

 1^ svensk quadratmils vidd, inom ett år bereddes 50,000 stora fat 

 cider af vildäplen. Af den omogna frukten kan bränvin destilleras och 

 ättika bryggas. — Trädet skadar icke, åtminstone icke omedelbart, gräs- 

 växten, så att det kan planteras på ängar o. a. Bien besöka särdeles 

 gerua dess blommor. 



Liksom nästan alla till denna vackra ordning hörande växter, 

 bidrager också Äpleträdet mycket till ett landskaps försköning under 

 våren, dä dess nyss utslagna, talrika, hvitröda rosblommor prunka 

 bland unga blad. Dess blomning sammanfaller med Pionens och Nar- 

 cissens och med Askens bladsprickning, och Pomonas blomsterrad, 

 som börjar, samtidigt med Tulpanen och kring medlet af trädens löf- 

 sprickning, med Prunus-arterna (Hägg, Kersbär, Fogelbär), slutar med 

 Pyrus-arterna (Päron, Äple) : L. — Malus var hos romarne (Vir- 

 gilius) benämningen på äpleträdet, hvadan dess nuvarande artnamn. 



b. Stiften alldeles fria. Frukten icke intryckt i nedre ändan 

 (basen) och der vanligen smal (o: päron). Pyrus T. 



2. Päronträdet 



(Fyrus communis L.) 

 blir ett temligen stort (i medeltal 15 — 20 alnar, men också större), 

 äldre något vresigt, träd med, åtminstone yngre, något smal och 

 spetsig krona; i vildt tillstånd har det torn-(tagg-)spetsade smågre- 

 nar. Barken är gråbrun och sprickig. Veden rödaktig, ganska 

 hård (hårdare än Äpleträdets). Bladen, hvilka unga vanligen äro små- 

 ludna, bli slutligen, utom i kanterna (och under), glatta; de äro ägg- 

 runda eller nästan elliptiska, spetsade eller stundom nästan trubbiga 

 (basen ofta något hjertlik], helbräddade eller svagt sågade, ofvanpå 

 släta och glänsande; deias skaft icke sällan nära lika långa som skif- 

 van. Kronbladen äro rent hvita. Frukterna, hvilka hos det vilda 

 trädet äro små, hårda och kärfva, ha vanligen smal (mera sällan 

 rundad, men icke intryckt) bas. — Enligt Dir. Stenberg har Päron- 

 trädet nästan lodrät rot med snedt nedgående grenar (men kan också 

 sakna pålroten). 



