45 

 1. Rönnen 



(Sorbiis auciiparia L.) 



blir vanligen ett medelstort (eller mindre), temligen smärt träd med 

 utstående och temligen (hos gamla träd mera) slaka grenar. Roten 

 är (enligt Dir. Stenberg) delad i nästan vågräta grenar, o: svag pålrot. 

 Barken är slät, gråaktig. Bladen äro alldeles parbladiga, med udd- 

 blad, 4 — 6-pariga; småbladen näfstan lansettlika, hvasst sågade, under 

 bleka, småhäriga eller slutligen glatta; strax de utslå äro de (liksom 

 knopparna) rödgrått silkesludna. Blomknippena äro mycket greniga 

 och icke sällan öfver handsbreda; de lukta starkt bittermandel. Fruk- 

 terna ("rönnbären") äro mindre än hos de andra arterna (ärtstora), 

 nästan klotrunda, skarlakansröda; deras kött är saftigt, mycket surt. 



Växer i skogar, hagar och lundar, på skogsängar, isynnerhet i 

 bergstrakter eller på bergig, grus- eller stenbunden mark (allm.), och 

 planteras dessutom mycket vid vägar, byar och gårdar. — Blommar i 

 (Maj,) Juni; mognar i Sept., Oct. — Bladen utslå (i medl. Sverige) 

 vid medl. Maj. I Lappland, särdeles nära fjellen, äro enligt Wahlberg 

 (V. A. Förh. 1844), bladen glatta och glänsande redan strax de utslå. 

 — Trädet växer temligen fort till 20:de året, men stadnar sedan meren- 

 dels 1 växten, torkar i toppen och blir sällan mer än 50 eller 60 år 

 gammalt. — Utbr. Europa undant. Portugal, Italiens öar, Grekland; 

 i Caucasieu, Sibei^ien; på Grönland, Island. 



Rönnbär anses verksamma mot skörbjugg och beröramas mot 

 stranguri och njursten, hvarvid de kunna användas kokta till mos eller 

 ätas råa några gånger om dagen under en längre tid. Torkade bli 

 de angenämare till smaken och tjenligare till syltning. Saften, som 

 är mycket rik på äplesyra, ger cider och ättika, och kan i många fall 

 nyttjas i st. f. citronsyra. Innan de blifvit "frostbitna" äro rönnbären kärfva 

 och sammandragande. "Svin kunna gödas med rönnbär, isynnerhet om 

 potates eller något säd tillblandas." Många foglar, särdeles orrar, siden- 

 svansar, domherrar, trastar, äta dem begärligt; höns o. d. äfven gerna 

 under vintern. Rönnbär duga ock bra vid brännvinsbränning. — Bla- 

 den äro goda till viaterföda åt boskap. Barken är rik pä garfärane. 

 Veden är hvit och leranar ett temligen hårdt och segt virke, som 

 nyttjas till åtskillig slöjd. — Trädet växer temligen fort (s. o.) och skadar 

 ej gräsväxten; det trifves bäst i lera, som är blandad med sand och 

 svartmylla, men växer dock icke illa på steniga backar o. d., der det 

 således med fördel kan planteras. 



Detta allmänt bekanta, riktigt nordiska träd, tror man under he- 

 dendomen varit föremål för flera slags vidskepelser. Visst är att det 

 ofta omtalas i allmogens sagor. Och ännu anser den "Flygrönn", d. 



