53 



grenalstrande vippa och (samman) vridna, glatta fröhus. Bladen äro 

 vanligen hvit- eller gråludna på undre sidan, mera sällan glatta och 

 gröna eller blågrå; deras småblad ovalt-äggrunda, ojemnt-dubbelsågade, 

 det udda 3 — 5 flikigt och större än de andra. 



Växer på sänka ängar och betesmarker, vid bäckar och kärr, helst 

 i skugga bland buskar, allm. — Blommar (slut. Juni,) under Juli till 

 ini Aug., då den börjar mogna (men frukterna felslå icke sällan). — 

 Utbr. Europa undant. Italiens öar, Grekland, Turkiet; i Caucasien, Si- 

 berien; på Island. 



Liksom blommorna, ha också roten och bladen en aromatisk 

 lukt (nästan orangeartad, märkbarare då de guidas), hvadan benäm- 

 ningen Lukt gräs. Att elgen tycker om växten säger oss dess, åt- 

 minstone i medlersta Sverige, vanliga namn Elggräs. Andra be- 

 nämningar tyda på dess fordna användande till öl- och mjödkrydda: 

 Ölgräs, Mjödört, Karört, Karsöta, och slutligen andra på väx- 

 stället: Al gräs (EosL), Kallgräs (Öland). Blad och rot tros vara 

 maskdödande. Blommorna ha brukats som svettmedel, isynnerhet vid 

 utslagssjukdomar; blandas de med thé, lärer detta få mandelsraak. Så- 

 ledes har Elggräset ingen märkligare medicinsk användbarhet, ehuru dess 

 starka lukt (kanske den starkaste hos våra örter) skulle kunna låta för- 

 moda en sådan. På Gotland skall örten kallas B rake, troligen för 

 stjelkarnes träaktighet (och skörhet) då de blifvit torra. — Numera an- 

 vändes växten nästan endast, men mycket allmänt, isynnerhet på landet 

 midsommartiden (Vesterb. Johannis ört) och andra helgdagar, att för 

 sin goda lukt och friska grönska strö på golfvet eller uppsätta på väg- 

 gar o, d., också att skura byttor o. d. med (Byttegräs). Utom el- 

 gen, äta också geten, fåret och svinet örten begärligt, men hästen och 

 kon icke. Bien besöka blommorna. 



Med en viss stolthet reser sig Elgörten bland andra ängsörter 

 och beherrskar med sina rika blomvippor de lägre växternas, såsom 

 Göklysans och Kärrspirans, sparsammare blomning. An uppträder den 

 i större massor på de fuktiga ängsmarkerna, än står den utmed bäckar 

 o. d. och följer dem in i skogen eller bland buskar. Dess rotstock är 

 ledad och bildar hvart år en ny led under det att den äldsta dör. 

 Bladen äro ganska vackert veckade och ådriga, de unga särdeles klar- 

 gröna, deras skaft roseuröda. Dessutom ge de vexelvis större och 

 mindre småbladen, jemte det stora udda, åt hela bladet ett täckt ut- 

 seende. Nästan alla blommorna utslå på en gång, men dock knippenas 

 medlersta tidigare än de andra, sä att blomningen varar temligen länge. 

 — Det var Elgörten, som hos Linnk först väckte tanken på närmare 

 iakttagelsers anställande rörande olika växters större eller mindre be- 



