54 



gärlighet för våra husdjur. Haii märkte neraligen under sin Dala-resa 

 huruledes hästar, som gingo på bete, liksom valde bland örterna, lem- 

 nande somliga orörda. — I Clusii Historia (1683) heter växten Ulmaria, 

 hvadan artnamnet. 



2. Galtörten 



(Spiraea Filipendula L.) 

 är fotshög eller något högre och har trind stjelk, långa, här och der 

 knöllikt utsvällda, svarta rottågor, vipplikt-qvastvisa, hvita eller svagt gul- 

 aktiga, men i början och innan de utslå rödletta, välluktande blommor 

 och raka, håriga fröhus. Bladen äro glatta och gröna på båda sidor; 

 deras småblad nästan lansettlika, nästan kammlikt inskurna och sågade, 

 det udda liknande de andra och icke större. Rotknölarna äro rundade 

 eller ellipsoidiska, täta och köttiga. 



Växer på torra (och magra), öppna ängar, ängsbackar och åker- 

 renar; allm. i södra och medlersta Sverige, särdeles i slättrakter. — 

 Blommar i Juni, Juli; mognar vid medl. Aug. — Utbr. nästan hela 

 Europa (undant. det allra nordligaste och Italiens öar, Grekland); i 

 Caucasien, Siberien, Algenen. 



För sina om hösten temligen smakliga rotknölar kallas denna 

 växt stundom (såsom i Upland) Brudbröd, men som dessa äro en 

 särdeles svinläckerhet, benämnes den allmännast med hänsyn härtill 

 Galtbröd, Galtknappar, Somilla eller Somalia (Somandlar), Svin- 

 kräsla, Svinkrasse (isl. kras — kräslighet, läckerhet). Någon gång 

 får den också heta Röd Stenbräcka (den fanns fordom på apoteken 

 under namnet Saxifraga rubra). Utom för denna egendomliga rot- 

 bildning, utmärker sig Galtörten med sina vackra blad och sina täcka 

 blommor och knoppar (den odlas stundom med dubbla blommor). Men 

 landtmannen ser den likväl icke gerna på sina egor, dels emedan den 

 antyder eu sämre jordmån, dels emedan svinen, om de åtkomma, uppböka 

 marken der den växer för att komma ät rotknölarna. Dessa äro sär- 

 deles stärkelserika, under sommaren hårdare och något beska, men om 

 hösten mjuka, sötaktiga, behagligt bittert-aromatiska och dertill temligen 

 välluktande (svagt orangeaktigt). I somliga trakter bruka då fattigare 

 husmödrar samla den för att vid högtider läggas i hvitgrötsmjölken att 

 höja dess smak (Dybeck). Såsom utgörande ett ganska godt nödbröds- 

 ämne äro de också värda uppmärksamhet under missväxt och dyr tid. 

 Då de, färska, rifvas i kallt vatten, rodnar detta och bildar en stärkelse- 

 artad bottensats, hvilken kokad blir segt-geléartad, utvisande närande 

 egenskaper. 



