56 



Växer på berg, backar och stenrösen, i bergiga eller steniga sko- 

 gar och lundar, på torra och soliga ställen, allra, (men saknas på Got- 

 land). Odlas också i trädgårdarue. — Blommar under (nästan hela) 

 Juni; mognar i slut. Juli eller börj. Aug. — Utbr. nästan hela Europa, 

 Algerien, Caucasien, Siberien, Kamtschatka. Har stundom under nästan 

 glatta (gröna) blad. Stundom äro bladen (åtminstone till större delen) 

 enkla, rundade eller rundadt hjertlika, och vid Qvickjock anmärkte 

 Wahlberg en varietet med djupt flikiga småblad (Vet. Ak. förh. 1844) 

 liksom Krok vid Uddevalla anmärkt Hallonbuskar med flikigt inskurna 

 småblad. 



Hallonbusken uppträder vanligen med talrikt samlade stånd, så att 

 den bildar små dungar på bergsluttningarne eller i skogskanterna, der 

 den icke sällan kärapar med Blåbärsbusken och Praktdunau, liksom sökte 

 den att smånigom uthungra dem och andra närstående växter genom 

 de starka krypande rotskott, den utskickar till sin egen utbredning. 

 Dessutom är dess egentliga rotbilduing ganska stark — den lär ha 

 omkring 2^ alnars rötter — , hvilket allt bäst synes i trädgårdar. 



Hallon äro, såsom bekant, bland våra omtycktaste vilda "bär". 

 De innehålla citron- och äpplesyra jemte socker, gelatin och ett krydd- 

 ärane, som ger dera deras behagliga lukt. De läska och svalka och an- 

 vändas i medicinen (o: BacccC Rubi idaei Pharra.), mest till feberdryck, 

 men ännu mer i hushållet. Deras vanligaste användning är till sylt 

 och gelé, sirup och saft, men också till vin, ättika och mjöd (hallonöl 

 lärer förr brukats mycket). Hvita hallon anses i allmänhet sötare än 

 röda men mindre aromatiska. Om Hallonbusken säger Palmbergs Orte- 

 krantz bl. a. "Utaf thes frucht eller bär beredes en syrup, hvilken, at 

 stärkia hjertat och spiritus vitales, vidt öfvergår perlor, guld och ädla 

 stenar. — Utaf hallon beredes ock ett hallon-vin, hvilket mycket friskar 

 och giör en mennisko — — ". 



Redan de gamle botanisterna (DoDONaeus 1583) kallade Hallon- 

 busken Rubus idaeus emedan de trodde den vara Dioscoridis ^ccrog 

 idala, hvilken växte ymnigt på berget Ida (Greta), ehuru hvarken Bel- 

 LONi eller Sieber kunnat der påträffa den och Tournefort blott fann 

 Rubus sanctus Schreb. (hvilken således torde vara Dioscoridis' nyss- 

 nämnde växt). — I somliga våra landsorter känner man icke benäm- 

 ningen Hallon, hvilken lärer vara detsamma som Hall (Häll)bär. 

 Man har i stället andra, m. e. ra. gängse benäraniugar: i Småland 

 Åkerbär, i Bohuslän Briakbär (brink = bergsbrant), i Helsingland 

 och Dalarne Fallbär (emedan de lätt affalla), i Medelpad och Vester- 

 botten Brambär, Brombär (Jemtl. Brännbär är väl samma ord), i 

 Skåne Hinn- eller Hingbär (Tysk. Himbeer). 



