58 



ehuru det är klart att den Björnbärsart Linné, åtminstone i Flora sue- 

 cica, närmast afsåg dermed, var denna (R. plieatus). .Också bibehålles 

 namnet både af Wahlberg i Flora Gothoburgensis (der arten först 

 framställes oblandad, med noggran beskr. och upplysande anm.), af 

 Fries i Flora Scanica och af Arrhenius (Hub. Suec). 



* Rubus affinis Whe liknar föregående ait, men liar bl. a. längre blomklasar 

 och nästan släia blad. Förekommer här och der vid kusten upp till Stockholm. Först 

 upptagen som svensk i Arrhenii Rub. Suec. (1839). 



3. Smalbladiga Björnhallonet 



(Rubus thyrsoideus Wimm ) 

 har nästan uppräta, endast i spetsen bågkrökta, nederst nästan trinda, 

 något håriga och rakt-småtaggiga, men uppåt mer och mer (5) kantiga 

 och med starka och krokiga taggar besatta, starka årsstammar, hvilka 

 kunna bli ända till 8 alnar eller längre och starkt grenigaj grenarne 

 nedtill rundade och upptill kantiga. Bladen äro vanligen hvit- eller 

 gråaktigt ludna på undersidan (i skugga nästan glatta), årsstammarnes 

 5-, blomstaramarnes 3-fingrade; sidosmåbladen smalare än hos närstående 

 arter, nästan ovala och lansettlikt-omvändt-äggrunda med smalt hopdragen 

 bas (uddbladet är m. e. m. hjertlikt äggrundt); stiplerna mycket små, 

 lansettlikt-trådlika. Blomgrenarne äro håriga och tätt besatta med starka, 

 krökta taggar. Blommorna bilda långa klasvippor. Fodret är ludet 

 och gråaktigt både ut- och invändigt. Kronbladen äro smalt omvändt- 

 äggrunda, blekröda eller nästan hvita. Frukterna glänsande-svarta, smak- 

 liga, något syrliga, deras "småbar" 5 — 20, något glesa. 



Växer på steniga ängsbackar och betesmarker eller vid berg och 

 klippor nära kusten, isynnerhet den östra (till Stockholm). — Blommar 

 i Juli och Aug.; mognar i Oct. — Utbr. nästan hela Europa. 



Denna art upptog först Fries (Flora Hallandica, 1818) som svensk 

 (under namnet Rubus fruticosus Sm., anmärkande att den icke kan 

 vara Linnés art). Hartman, i tredje upplagan af sin Handbok i Skan- 

 dinaviens Flora (1838), upptager den såsom R. candicans a, Smithii. 

 Enligt Arrhenius är den i allmänhet den största bland våra Rubus-arter. 



* Rubus suberectus Anders, har nästau uppräta, endast i spetsen något ned- 

 krökta, nedtill trinda och upptill trubbkantiga årsstammar, hvilka äro glest besatta med 

 raka eller nästan raka taggar och bära bäde 3-, 5- och 7- (mest 5-Hingrade blad; små- 

 bladen nästan enkelt sågade, på båda sidor gröna, under sraåludna; stiplerna trådlika 

 och mycket svaga. Blommorna bilda enkla, glest-qvastlika vippor, och äro hvila (eller 

 blekt rosenröda). Frukterna mörkröda. — Växer på stenbundeu mark, i bergiga sko- 

 gar eller vid stränder, i södra och medlersta Sverige. Blommar i (Juni,) Juli; mognar 

 i Sept. — Först upptagen som svensk i Fr. Nov. ed. I. (R. corylifolius a. silvaticus). 



