62 



raark och klippor. Bladen äro 3-fin»rade, stora, under, utom på ner- 

 verna, nästan glatta; årsstaramarnes småblad nästan läderartade, tvärt 

 spetsade, enkelt sågade, det medlersta ovalt-elliptiskt och de andra ägg- 

 runda; blorastammarnes blad äro tunnare och blekare, nästan dubbelt 

 (och inskuret) sågade, de nedres småblad (vigglikt) omvändt-äggrunda 

 eller nästan, elliptiska; stiplerna jemnbredt lansettlika. Blommorna bilda 

 korta vippor med mycket utstående, glest småtaggiga rnen tätt nål- 

 borstiga och körtelhåriga grenar. Fodret är utvändigt beklädt med 

 körtelhår och nålborster. Kronbladen äro smala, nästan spadlika, hvita. 

 Frukterna svarta, glänsande-glatta; riktigt mogna bli de syrligt söta och 

 ganska smakliga. 



Växer på bergig eller stenig mark i Smålandsskären och på Kinne- 

 kulle. — Blommar i (Juni,) Juli; mognar tidigt. — Utbr. medlersta 

 Europa, Danmark, Götarikc, Brittanien, Italien. — Arrhenius anmärkte 

 först denna art som svensk (i Calmar län) och Fries upptog den i 

 sina Novitiers Mantissa altera. 



Björnbärsbuskarne, eller de ofvan från och med n:o 2 skildrade 

 Rubus-arterna, utgöra en egendomlig typ, bilda ett utmärkande drag i 

 växtligheten på många ställen. Med sina reviga, taggiga stammar in- 

 kräkta de än lunden, än den öppna, stenbundna marken, och deras 

 taggighet — t. o. ra. bladen äro väpnade — gör att deras inkräktningar 

 icke särdeles hindras. Emellertid bidraga de icke så litet till prydnad 

 och omvexling, isynnerhet som både blad och blommor äro vackra och 

 de vanligen blomma både rikt och länge. En sådan buske, prydd med 

 nyutslagna, talrika blommor, på hvilka insekterna ibland tyckas stämt 

 möte, är verkligen värd att betraktas. Också de violetta eller svarta 

 "bären" pryda sedan blommorna slutat. Och senare på hösten bli bla- 

 den merendels rödaktiga, t. o. ra. ganska klart röda. För botanisten 

 erbjuda ock, isynnerhet i det södra och sydvestra Sverige, dessa mycket 

 vexlande, icke sällan svårt bestämbara, Rubus-arter ett rikt fält för iakt- 

 tagelser och studier. Deremot äro de föga märkliga i ekonomiskt hän- 

 seende; det är endast deras "bär", som ha någon direkt användbarhet. 

 Nästan alla slags Björnbär eller Björnhallon lerana ett ganska godt 

 sylt, och raan kan också af dem med fördel bereda "bärvin". De äro 

 både läskande och helsosamma. En del arter skulle kunna användas 

 till att göra häckar tätare. — Märkligt är att Gotland icke äger nå- 

 gon Björnhallon-art. 



Wahlberg, Habtman och Fries voro de första, som något när- 

 mare undersökte våra Björnbärs-arter, men den som hos oss hittills nogast 

 granskat och mest bearbetat dera är Arrhenius. I sin Ruborum Sue- 

 ciae Dispositio raonographico-critica, Upsaliae, 1839 (Diss.), upptager han 



